Справа № 347/2223/17 
Провадження № 22-ц/4808/8/22 
Головуючий у 1 інстанції Драч Д. С. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючої (суддя-доповідач)        Василишин Л.В.
суддів:                                Максюти І.О., Фединяка В.Д.,
секретаря                 Петріва Д.Б.
за участі представника апелянта адвоката Яша П.К.
позивача ОСОБА_1 
представника позивача адвоката Атаманюка В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргупредставника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Косівського районного суду від 26 листопада 2021 року в складі судді Драч Д.С., ухвалене в м. Косові Івано-Франківської області, у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позов мотивовано тим, що 31 травня 2002 року між ним та ОСОБА_4 зареєстрований шлюб, в якому у них народилося четверо дітей. Під час шлюбу сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Право власності на будинок оформлено за відповідачкою. Домовленості щодо поділу спірного будинку між сторонами не досягнуто.
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного будинку.
У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому посилалась на те, що житловий будинок, хоча і був придбаний під час шлюбу сторін, однак за кошти, які вона отримала від продажу спадкового майна, а тому вважала, що будинок є її особистою приватною власністю.
Також вказувала на те, що під час шлюбу сторін придбані транспортні засоби: автомобіль «Volkswagen Transporter Т4», 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , орієнтовною вартістю 180 000,00 грн та автомобіль «Volkswagen Caddy», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , орієнтовною вартістю 234 000,00 грн.
Посилаючись на вказані обставини, та враховуючи, що на її утриманні перебувають четверо малолітніх дітей, ухилення ОСОБА_1 від участі в утриманні дітей, ОСОБА_2 просила збільшити належну їй частку вказаного майна до 2/3 вартості, що в грошовому еквіваленті складає 270 000,00 грн, та виділити їй автомобіль «Volkswagen Caddy», 2007 року випуску, орієнтовною вартістю 234 000,00 грн і стягнути з відповідача на її користь різницю (компенсацію), що в грошовому виразі становить 36 000,00 грн. ОСОБА_1 виділити автомобіль «Volkswagen Transporter Т4», 2001 року випуску, орієнтовною вартістю 180 000,00 грн.
Ухвалою Косівського районного суду від 06 березня 2018 року первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження.
Справа слухалась судами неодноразово.
Рішенням Косівського районного суду від 03 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/6 частини вказаного будинковолодіння.
Позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 83 402,28 грн у рахунок вартості 1/2 частини транспортних засобів.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишено без задоволення, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Косівського районного суду від 03 грудня 2018 року в частині зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.
Позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 509,50 грн у рахунок вартості 1/2 частини транспортного засобу «Volkswagen Transporter Т4», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
У задоволенні решти вимог зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У решті рішення суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , задоволено частково.
Рішення Косівського районного суду від 03 грудня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (спірного житлового будинку) скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (транспортних засобів) залишено без змін.
Рішенням Косівського районного суду від 26 листопада 2021 року позов в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (спірного житлового будинку) задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 , як частку у спільному майні подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне будинковолодіння є спільним сумісним майном подружжя, так як набуте подружжям за час шлюбу за спільні кошти, а ОСОБА_2 презумпцію спільності майна подружжя не спростовано.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Яш П.К., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги той факт, що відповідачка ОСОБА_2 , володіючи спадковим майном (3/4 частини житлового будинку в. Косів) разом з іншим спадкоємцем 24 березня 2004 року продала житловий будинок за 16 616,00 грн. Отримані кошти в розмірі 12 462,00 грн через незначний проміжок часу вона акумулювала саме на придбання спірного будинку. Судом не надано жодної оцінки як поясненням відповідачки, так і самого позивача, який не заперечував, що на час придбання спірного будинку, у нього не було жодних грошових коштів, недостаючу суму йому начебто позичили батьки. За таких обставин, вважає, що суд мав застосувати положення частини сьомої статті 57 СК України та провівши арифметичний рахунок визнати спільним майном подружжя тільки 47,80% спірного будинку. Однак, фактично суд першої інстанції не досліджував джерело походження коштів сторін, не дослідив чи майно подільне чи не подільне, які варіанти його поділу, чи збігається його технічні характеристика на момент придбання і на даний час.
Також вказує, що місцевий суд необґрунтовано відмовив у прийнятті письмового доказу - боргової розписки, яка свідчить про позичення ОСОБА_2 у своєї знайомої грошей у 2004 році для придбання спірного майна. Про те, що розписка збереглася відповідачка довідалась напередодні розгляду справи по суті.
Крім того, на думку апелянта, суд помилково застосував до спірних правовідносин норми статті 392 ЦК України. Натомість не застосував положення статті 71 СК України, яка встановлює способи та порядок поділу майна.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на апеляційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
У засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 - адвокат Яш П.К. апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній мотивів, просив її задоволити.
ОСОБА_1 та його представник - адвокат Атаманюк В.М. скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що 31 травня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Косівського районного суду від 16 травня 2017 року. У шлюбі у сторін народилося четверо дітей.
Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 28 вересня 2004 року ОСОБА_6 купила житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 і розміщений на земельній ділянці Пістинської сільської ради. Житловий будинок дерев`яний, житловою площею 33,2 кв.м, загальною площею 53,0 кв.м та господарські будівлі і споруди. Продаж за домовленістю сторін вчинено за 23 878,00 грн, які покупцем сплачено продавцю до посвідчення договору.
Право власності на вказаний житловий будинок зареєстроване за ОСОБА_4 .
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірне будинковолодіння набуте подружжям за час шлюбу, доказів того, що такий будинок був набутий відповідачкою за особисті кошти не надано, а тому таке будинковолодіння є спільним сумісним майном сторін.
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що спірний будинок є її особистою власністю, оскільки куплений за її кошти, одержані від продажу належної частки спадкового будинку, а також за позичені нею кошти.
Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка викладено у статті 57 СК України.
Відповідно до частини першої та частини сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 24 березня 2004 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продали ОСОБА_9 та ОСОБА_10 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 . 1/4 частка житлового будинку належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Косівською державною нотаріальною конторою 30 грудня 1994 року за реєстром №2834-Д. 3/4 частки вказаного будинку належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Косівською державною нотаріальною конторою 25 січня 2002 року за реєстровим №98. Продаж вчинено за 16 616,00 грн, які продавці отримали від покупців повністю до підписання цього договору. 
Отже від продажу своєї частки у вказаному спадковому будинку відповідачка мала б одержати 12 462,00 грн відповідно до її частки від вартості проданого будинку.
Будь-яких належних та допустимих доказів того, що саме ці кошти внесені нею за придбання спірного майна матеріали справи не містять.
Крім того, колегія суддів бере до уваги те, що продаж належної їй частки було здійснено 24 березня 2004 року, а придбання спірного майна вчинено 28 вересня 2004 року.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що належними та допустимими доказами ОСОБА_2 не доведено факт придбання нею спірного будинку за кошти, отриманні від продажу належної частки у спадковому майні.
Доводи апеляційної скарги щодо не застосування положення частини сьомої статті 57 СК України не заслуговують на увагу, оскільки відповідачкою презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, що відповідно до вищевказаних положень закону є саме її процесуальним обов`язком, як подружжя який її спростовує.
Матеріалами справи підтверджується, що 26 листопада 2021 року в судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_11 заявив клопотання про долучення до матеріалів справи нового доказу - копії розписки від 15 вересня 2004 року про позику в ОСОБА_12 коштів на придбання житлового будинку в розмірі 4 000,00 доларів США. Оригінал вказаної розписки в засіданні апеляційного суду долучено до матеріалів справи.
Однак, зазначена розписка не є доказом, який підтверджує доводи апелянта.
Зокрема, за змістом розписки через погашення боргу в повному обсязі така повернута ОСОБА_6  19 травня 2008 року.Сторона відповідачки вказану копію розписки просила прийняти як доказ, тільки після нового судового розгляду у зв`язку із скасуванням касаційним судом рішення Косівського районного суду від 03 грудня 2018 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про поділ спільного майна подружжя (спірного житлового будинку). В той же час, провадження у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про поділ майна подружжябуло відкрито ухвалою Косівського районного суду від 22 грудня 2017 року.
Окрім того, як правильно вказав суд першої інстанції, зазначена розписка не спростовує презумпції спільної сумісної власності, оскільки доказів використання позичених коштів не в інтересах сім`ї, стороною не представлено, навіть за умови його реальності.
Не спроможними є і доводи апеляційної скарги про те, що суд здійснив поділ будинку з порушенням норм СК України, оскільки звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив поділити спільне майно подружжя, зокрема, визнати за ним право власності на 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 . 
За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Зважаючи на результат перегляду рішення суду, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.
Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Косівського районного суду від 26 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 01 березня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                                Л.В. Василишин 
Судді         І.О. Максюта
        В.Д. Фединяк