16.02.22
22-ц/812/45/22
                                                          
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 487/4790/21
Провадження № 22-ц/812/45/22

 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,
із секретарем судового засідання – Біляєвою В.М.,
за участю представника позивача –Данилової К.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гаврасієнко В.О. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Яна Вікторівна, приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Булахевич Степан Вікторович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -
В С Т А Н О В И В :

В липні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Данилову К.Ю. звернувся до суду з позовом до ТОВ «Вердикт Капітал» про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, вчиненого 23.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором № 26259000000000 від 16.11.2007 в сумі 198023,32 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.06.2021 після ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження №65545132 позивач дізнався, що приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. 23.03.2021 було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення з позивача на користь відповідача заборгованість за кредитним договором №26259000000000 від 16.11.2007 в сумі 198023,32 грн., яка складається з : 120283,58 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 7050,30 грн. - строкова заборгованість за комісією; 70689,44 грн. - строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Також нотаріусом з ОСОБА_1 стягнуто 650,00 грн. за вчинення оспорюваного виконавчого напису. Таким чином, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню, становить 198673,32 грн.        
Позивач вважає, що вказаний виконавчий напис є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки, вчиняючи оскаржуваний напис, приватний нотаріус Головкіна Я.В. послалася на приписи п.2 переліку затвердженого Постановою КМУ за №1172 від 29.06.1999, згідно якого серед документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються:
а)        оригінал кредитного договору;
б)        засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 по справі №826/20084/14, залишеною в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017, визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».
Таким чином, ні оригінал кредитного договору, ні засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника не є документами, на яких вчиняються виконавчі написи нотаріуса.
Навіть якби п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ за №1172 від 29.06.1999, був досі дійсним, то все одно документ, на якому вчинено оскаржуваний напис не є кредитним договором, а тим більше не є кредитним договором №26259000000000 від 16.11.2007, на який посилається нотаріус в оскаржуваному виконавчому написі.
Так, згідно п.2 глави 12 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України за №296/5 від 22.02.2012, виконавчі написи вчиняються нотаріусами на документах, які встановлюють заборгованість або передбачають повернення майна. Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, то він має бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріального документа.
В свою чергу, оскаржуваний виконавчий напис викладений повністю на нотаріальному бланку та прикріплений (прошитий) до договору №0026/00010678 про відкриття банківського рахунку від 16.11.2007.
Згідно приписів ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Отже договір банківського рахунку взагалі не передбачає видачу держателю рахунку, тобто позивачу, кредитних коштів, а відповідно, і не може бути підставою виникнення заборгованості у держателя рахунку.
Крім того, виконавчий напис не містить засвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Все це свідчить про те, що у нотаріуса не було законних підстав для вчинення виконавчого напису про звернення стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за кредитним договором №26259000000000 від 16.11.2007 в сумі 198023,32 грн. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 21.10.2020 по справі №172/1652/18.
На підставі викладеного, позивач просив задовольнити позов та розподілити судові витрати.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Визнано виконавчий напис, вчинений 23.03.2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В., про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором №26259000000000 від 16.11.2007 в сумі 198023,32 грн таким, що не підлягає виконанню.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1362,00 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням суду в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 17400 грн, позивач ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Данилову К.Ю. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив про помилковість висновку суду про те, що підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу є відсутність документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, позивачем адвокату Даниловій К.Ю.
При цьому посилається на те, що 18.10.2021 адвокатом Даниловою К.Ю. через канцелярію суду було подано клопотання про розподіл судових витрат у сумі 18762,00 грн, які складаються із судового збору за подання позову у сумі 908,00 грн, судового збору за подання заяви про забезпечення позову у сумі 454,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 17400,00 грн.
До цього клопотання додавалися копії договору про надання правової допомоги №22/06 від 22.06.2021 додаткового договору №1 від 22.06.2021, а також акту наданих послуг від 19.10.2021. Також у клопотанні зазначалось, що згідно п. 3 Додаткового договору №1 від 22.06.2021 до договору про надання правової допомоги №22/06 від того ж числа оплата послуг Адвокатського об`єднання здійснюється Клієнтом протягом 20 (двадцяти) банківських днів з дати набрання чинності остаточним рішенням по справі за позовом Клієнта до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Європейський суд з прав людини у справі «Бєлоусов проти України» (п. 115) роз`яснює, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (п. 97).
Така позиція Європейського суду неодноразово дублювалася Верховним Судом, зокрема, у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постанові від 11.11.2021 по справі № 922/449/21 та ін.
Проте суд першої інстанції на вищевказану практику, яка є обов`язковою для застосування, уваги не звернув, неправильно застосувавши норми процесуального законодавства щодо розподілу судових витрат. Зазначене свідчить про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині, яка оскаржується.
Від ТОВ «Вердикт Капітал» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначає, що додаткове рішення у справі ухвалюється у разі, якщо стороною були заявлені, але при винесенні рішення, питання розподілу таких витрат не вирішувалось (в даній справі такі витрати не були заявлені до винесення рішення).
Відповідно до ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Звертає увагу суду, що позивачем не долучено до договору про надання правничої допомоги, детального опису дій, які були вчинені, документів, які підтверджують оплату (відповідачу не надсилались жодні із цих доказів). Позивачем не надіслано на адресу відповідача підтверджуючі документи на підтвердження витрат на правову допомогу (якщо такі були).
У відповідності до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно ч.9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
В даному випадку, із врахуванням того, що докази на підтвердження витрат на правову допомогу не надсилались відповідачу (договір, перелік фактично вчинених дій адвокатом, платіжних доручень та ін.), у суду не було підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.
Тобто, фактично позивач обмежив право відповідача у доведенні до суду позиції стосовно витрат на правову допомогу позивача, що є неприпустимим.
До позовної заяви не подано належних та допустимих документів, які б підтверджували оплату правничої допомоги, в тому числі документів, які б підтверджували перерахунок коштів адвокату, акту прийому-передачі наданих послуг, платіжних документів.
В даному випадку, на думку ТОВ «Вердикт Капітал», має місце «зловживання правом», формально закріплене у ч. 3 ст. 13 ЦК України як недопущення дій особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Ці дії порушують суб`єктивні права та охоронювані законом інтереси інших осіб і можуть стати підставою для настання передбачених законом негативних наслідків. За ч. 6 ст. 13 ЦК України в разі недодержання особою при здійсненні своїх прав визначених законом вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами та застосувати встановлені законом наслідки. Посилається на навмисне зловживання заради збагачення, зокрема, отримання майнової вигоди внаслідок завищення суми оплати за надання правничої допомоги.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані такі документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, довіреність); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги; детальний опис вчинених дій (наданих послуг). Надання суду вказаних документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правничу допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості.
Такий підхід до компенсації витрат на правничу допомогу закладався законодавцем і застосований Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі №372/1010/16-ц. У постанові від 03.05.2018 р. касаційний суд, здійснюючи розподіл судових витрат, вказав, якщо сторона документально доведе, що вона понесла витрати на правову допомогу (надасть договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат), то суд не матиме підстав для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
У відповідності до Правил адвокатської етики при визначенні обґрунтованого розміру гонорару, беруться до уваги наступні фактори: обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання в звичайному часовому режимі; необхідність виїзду у відрядження; важливість доручення для клієнта; роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; характер і тривалість професійних відносин даного адвоката з клієнтом; професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката.
Таким чином, максимальний розмір оплати послуг адвоката хоч нормативно і необмежений, однак в силу позиції Вищого господарського суду України (наприклад, п. 11 Інформаційного листа ВГСУ від 14.12.2007 р. № 01-8/973) може бути обмежений самим судом «з огляду на розумну необхідність відповідних судових витрат для даної справи».
Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Підсумовуючи вищезазначене, окрім не співмірності витрат на правничу допомогу, відповідач звертає увагу суду на те, що жодні документи на підтвердження понесених витрат, на які відповідач міг подати заперечення на правничу допомогу позивачем та його представником не було надіслано відповідачу, що виключає можливість стягнення витрат на правничу допомогу із ТОВ «Вердикт Капітал» взагалі.
З огляду на викладене, не можна вважати доведеними витрати на правничу допомогу, оскільки позивачем та його представником не надано суду доказів оплати наданої правової допомоги.
Від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, підписана представником Даниловою К.Ю., в якій зазначено, що позивач подав суду докази витрат на професійну допомогу ще до початку розгляду справи по суті, а саме 19.10.2021р., про що відповідач міг би довідатися якби відвідував судові засідання особисто або за допомогою відеозв`язку та знайомився з матеріалами справи. Вимоги, передбачені ч.8 ст. 141 ЦПК України позивачем були виконані, а посилання відповідача на приписи ст. 83 ЦПК України є недоречним, так як приписи даної статті, як і всієї глави 5 ЦПК України, не стосуються таких процесуальних питань, як розподіл судових витрат. Посилається, що у позивача відсутній обов`язок надсилання доказів на підтвердження судових витрат відповідачу. Крім того, не надання заяви про відшкодування судових витрат іншій стороні не означає, що остання була позбавлена можливості заперечити проти розміру витрат, про відшкодування яких ставиться питання. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові ВС від 29.07.2020р. у справі № 2033/5916/12.
Також звертає увагу на те, що якщо відповідач вважає, що сума судових витрат є неспівмірною зі складністю справи, не відповідає критерію реальності, то при розгляді клопотання про стягнення судових витрат мав би надати відповідні докази (наприклад, критерії реальності судових витрат, порівнявши їх із витратами позивача, зіставити судові витрати позивача зі складністю справи, надати ринкові ціни на такі види правничої допомоги, тощо), проте відповідач у суді першої інстанції таких доказів не надавав, а суд позбавлений права самостійно зменшувати розмір судових витрат. Аналогічна правова позиція наведена в постанові ВП ВС від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15.
В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
Так, приймаючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що 25.05.2021 року, приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем С.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №65545132. Виходячи зі змісту даної постанови, на підставі виконавчого напису №34363 від 23.03.2021 року, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В., було відкрито виконавче провадження в якому ОСОБА_1 є боржником. 
Відповідно до даного виконавчого напису, ОСОБА_1 повинен сплатити 198673,32 грн. заборгованості за кредитним договором №26259000000000 від 16.11.2007 року на корить ТОВ «Вердикт Капітал».
Проаналізувавши положення ст.18 ЦК України, ст. 87 Закону України «Про нотаріат», п.1.1,1.2, 3.1, 3.2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5, п.1,2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, п.19 ст.34, ст.87, ст.89 Закону України «Про нотаріат», правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-141цс14, суд констатував, що відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Всупереч наведеному, нотаріус вчинив оскаржуваний виконавчий напис без належного підтвердження безспірності вимоги кредитора із порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» та Інструкції, оскільки вказану у виконавчому написі суму боргу не можна вважати безспірною. 
На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню слід задовольнити та визнати спірний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.
Розподіляючи судові витрати у справі, суд виходив з того, що 19.10.2021 року від представника позивача адвоката Данилової К.Ю. до суду надійшло клопотання, у якому остання просила розподілити понесені позивачем витрати в сумі 18762,00 грн. Судом були розподілені витрати на сплату судового збору.
На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано Договір про надання правової допомоги від 22.06.2021 року, додатковий договір №1 до договору про надання правової допомоги №22/06 від 22.06.2021 року та акт наданих послуг за договором №22/06 від 19.10.2021.
Проаналізувавши положення частин першої - четвертої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України, суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частинами першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.
При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц(провадження № 61-39474св18).
Однак, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги позивачем адвокату Даниловій К.Ю. у матеріалах справи відсутні, тому суд першої інстанції вважав не доведеними витрати на правничу допомогу через не надання позивачем та його представником суду доказів оплати наданої правової допомоги.
Рішення суду в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, ніким із учасників процесу в установленому законом порядку не оскаржене. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та розподілу витрат по сплаті судового збору, апеляційним судом не переглядається взагалі.
Що стосується вирішення судом питання про стягнення витрат на правничу допомогу, то на думку колегії суддів, у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу у повному обсязі, виходячи з наступного.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
 При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.  Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
 У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
 Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
  Пунктом 9 зазначеної норми права встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
  Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
 Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
  Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
  За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
  Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
  Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
  Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
  Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків  тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
 Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
  Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Аналіз змісту статей 10-13 ЦПК України в узагальненому вигляді свідчить про те, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
  При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст. 182 ЦПК України).
  Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
  Це підтверджується і ст. 81 та ст. 137 ЦПК України.
Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 Принцип змагальності знайшов своє втілення також у положеннях частин 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. 
Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020р. у справі № 755/9215/15-ц.
Згідно матеріалів справи, позивач в позовній заяві зазначив, що орієнтовна сума судових витрат буде складати: консультація адвоката - 500грн., ознайомлення із ВП № 65545132-1000грн., подання адвокатського запиту-1500грн., позовна заява-5000грн., заява про забезпечення позову-3000грн., відповідь на відзив-4000грн., заперечення-4000грн., 2 судових засідання 1600грн.(по 800грн. за кожне судове засідання). А резолютивна частина позовної заяви містить вимогу про розподіл судових витрат.
         28 серпня 2021р. від відповідача надійшли відзив на позовну заяву та клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, в якому відповідач посилався на те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, довіреність), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, детальний опис вчинених дій (наданих послуг). Надання суду вказаних документів є базовою та необхідною умовою для розподілу судових витрат на правничу допомогу. Також відповідач зазначив про свою категоричну незгоду з сумою заявлених витрат на правничу допомогу, яка складає 20600грн. При цьому посилався, зокрема, на те, що до позовної заяви не надано належних та допустимих документів, які б підтверджували вимоги, а саме договір правової допомоги, а також повний перерахунок коштів адвокату в сумі 20600грн. Також зазначав, що з огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідним є доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16.09.2013р. «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, які обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які проводять незалежну професійну діяльність» та Порядку її ведення, зареєстрованим у МЮ України 01 жовтня 2013р. за № 1686/24218.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.10.2021р. було закрито підготовче судове засідання та справа призначена до розгляду у судовому засіданні на 18 листопада 2021р.
В цей же день (19.10.2021р.) представником позивача Даниловою К.Ю. до суду було здано клопотання про розподіл судових витрат, а саме витрат по сплаті судового збору у розмірі 908грн. за подачу позову, 454грн. – за подачу заяви про забезпечення позову та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17400грн. Разом з клопотанням суду були надані копії: договору про надання правової допомоги № 22/06 від 22 червня 2021р., додаткового договору №1 від 22 червня 2021р. до договору про надання правової допомоги № 22/06 від 22 червня 2021р., акту наданих послуг від 19 жовтня 2021р., запиту приватному нотаріусу від 30 червня 2021р.
Крім того, позивачем через свого представника була направлена відповідь на відзив щодо зменшення розміру судових витрат.
18 листопада 2021р. розгляд справи здійснювався судом без участі учасників процесу.
Аналіз зазначених обставин свідчить про своєчасність звернення позивача до суду з заявою про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу та надання ним доказів на підтвердження своїх вимог в цій частині. Саме через це суд першої інстанції і вирішував дане питання під час ухвалення судового рішення.
Тобто в даному випадку йде мова не про ухвалення судом додаткового судового рішення, як помилково посилається відповідач в відзиві на апеляційну скаргу, дотримання порядку та строків звернення з заявою для його ухвалення та надання доказів, а про перевірку висновків суду, наведених в рішенні суду, щодо розподілу між сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з положенням п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.
Наведені вище обставини свідчать також про те, що відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції фактично було заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката у зв`язку з неспівмірністю витрат на професійну правничу допомогу через їх завищення. 
Доводи відповідача про необхідність відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу через не надання позивачем належних документів, передбачених законодавством, що підтверджують факт понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката, помилково були враховані судом першої інстанції при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, оскільки за змістом пункту 1 частини 2 статті 137, частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатом розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 цього Кодексу).
Натомість положеннями пункту 2 частини 2 статті 137 ЦПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.
        Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Касаційного Цивільного Суду від 12 лютого 2020р., у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 у справі №922/445/19 у постанові Касаційного господарського суду від 20 грудня 2019р. у справі № 903/125/19, у постанові Касаційного Адміністративного суду від 29 жовтня 2020р. у справі № 686/5064/20,  в якій зокрема, також зазначено, що питання щодо застосування процесуальних норм права, які регулюють порядок розподілу судових витрат за надану професійну правничу допомогу на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою було предметом дослідження судами різних юрисдикцій. А оскільки у ЦПК, ГПК і КАС України вище зазначені процесуальні норми є однаковими за змістом, вищенаведена практика тлумачення судами різних юрисдикцій вказаних норм  ЦПК, ГПК та КАС України є застосовною і до обставин цієї справи. 
Аналогічний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року у справі №640/10548/19.
Крім того, приймаючи рішення у справі, колегія суддів враховує також те, що згідно п. 3 Додаткового договору №1 від 22.06.2021 до договору про надання правової допомоги №22/06 оплата послуг Адвокатського об`єднання здійснюється Клієнтом протягом 20 (двадцяти) банківських днів з дати набрання чинності остаточним рішенням по справі за позовом Клієнта до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
За такого висновок суду про необхідність відмови у задоволенні вимог про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу через не надання позивачем доказів сплати адвокату за надану йому правничу допомогу є помилковим, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог.
Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів виходить з наступного.
В матеріалах справи містяться копії: договору про надання правової допомоги № 22/06 від 22 червня 2021р., укладеного між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Регіональна колегія адвокатів»; ордеру на ім`я адвоката Данилової К.Ю., виданого Адвокатським об`єднанням «Регіональна колегія адвокатів» на підставі договору про надання правової допомоги № 22/06 від 22 червня 2021р. для представництва інтересів позивача; додаткового договору №1 від 22 червня 2021р. до договору про надання правової допомоги № 22/06 від 22 червня 2021р., в якому сторонами визначений розмір гонорару, а також порядок оплати послуг Адвокатського об`єднання; акту наданих послуг від 19 жовтня 2021р., в якому зазначено, що вказані у акті послуги виконано повністю, претензій та зауважень щодо надання юридичних послуг у сторін немає.
Загальний розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, який позивач поніс у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, визначений у акті наданих послуг від 19 жовтня 2021р. у сумі 17400,00грн.
З розрахунку суми судових витрат, зазначених в акті наданих послуг від 19 жовтня 2021р. вбачається, що він зроблений Адвокатським об`єднанням, виходячи з розцінок, зазначених в додатковому договорі №1 від 22 червня 2021р. до договору про надання правової допомоги № 22/06 від 22 червня 2021р.
При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги наданих адвокатом Даниловою К.Ю. колегією суддів враховується пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною стороною.
З наданого позивачем акту наданих послуг від 19 жовтня 2021р. вбачається, що всі види процесуальних документів, які в ньому зазначені, були виконані адвокатом та знаходяться в матеріалах справи. Колегія суддів враховує, що виходячи із конкретних обставин справи, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту та визначає конкретний вид документів, які необхідно скласти та подати до суду для захисту інтересів свого клієнта.
Слід зазначити, що п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.
В пункті 2 договору про надання правової допомоги від 22 червня 2021 року також зазначено, що адвокат як захисник і представник клієнта має право, зокрема, надавати правову інформацію, консультації та роз`яснення з правових питань, здійснювати правовий супровід діяльності клієнта, ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, складати і подавати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи, подавати їх у встановленому законом порядку та відповідно до закону одержувати письмові мотивовані відповіді на ці клопотання та скарги, збирати відомості про факти, які можуть бути використані як докази, зокрема, в цивільних справах, а саме запитувати і отримувати документи або їх копії від підприємств, установ, організацій та інше.
Так, в акті наданих послуг від 19 жовтня 2021р. зазначено, що адвокатом були здійснені консультація, вартість якої становить 500грн., ознайомлення із ВП № 65545132, вартість якого становить 1000грн., подання адвокатського запиту приватному нотаріусу Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіній Я.В., вартість якого становить 1500грн., позовна заява від 02.07.2021р. -5000грн., заява про забезпечення позову від 02.07.2021р. -3000грн., відповідь на відзив від 19.09.2021р. -4000грн., участь у судових засіданнях 16.08.2021р., 20 вересня 2021р. та 19 жовтня 2021р. по - 800грн. за кожне судове засідання. 
Із матеріалів справи убачається, що дії, зазначені в акті наданих послуг від 19 жовтня 2021р. відповідають умовам договору про надання правової допомоги та пов`язані з даною справою, крім участі у судових засіданнях.
Так, в акті наданих послуг від 19 жовтня 2021р. зазначено про участь представника позивача в судових засіданнях 16 серпня 20121р., 20 вересня 2021р. та 19 жовтня 2021р.
Водночас, матеріали справи свідчать про те, що в зазначені дати судові засідання за участю представника позивача не здійснювалися.
Так, 16 серпня 2021р. судове засідання не здійснювалося у зв`язку з перебуванням судді у нарадчій кімнаті, про що свідчить довідка від 16.08.2021р.(а. с. 44).
У протоколах судових засідань від 20 вересня 2021р.(а. с. 83) та від 19 жовтня 2021р. (а. с. 86) зазначено, що сторони в судове засідання не з`явилися. 
Згідно п. 1 Додаткового договору №1 від 22.06.2021 до договору про надання правової допомоги №22/06 сторони погодили, що гонорар за участь у судовому засіданні клієнт оплачує Адвокатському об`єднанню також у разі, коли адвокат з`явився до суду для участі в судовому засіданні, однак судове засідання не відбулося з незалежних від адвоката причин.
Представник позивача наполягає на тому, що вона прибула 16 серпня 2021р. до суду для участі в судовому засіданні, однак воно не відбулося з незалежних від неї причин.
За такого, оскільки матеріали справи свідчать про те, що судове засідання 16 серпня 2021р. не відбулося у зв`язку з перебуванням судді у нарадчій кімнаті, а не через неявку представника позивача, у позивача виник обов`язок оплатити гонорар адвокату за участь у даному судовому засіданні, вартість якого згідно додаткового договору №1 від 22.06.2021р. та акту наданих послуг від19.10.2021р. становить 800грн.
В той же час, оскільки в судових засіданнях 20 вересня 2021р. та 19 жовтня 2021р. представник позивача участі не приймала, обов`язок оплати гонорару за участь у даних судових засідання у позивача не виник.
До пояснень представника позивача про те, що вона прибула і в ці дні до суду для участі в судовому засіданні, однак воно не відбулося з незалежних від неї причин, суд відноситься критично, так як зауваження на протоколи судових засідань від 20 вересня 2021р. та від 19 жовтня 2021р. позивачем та його представником подані не були.
Частково заслуговують на увагу також доводи відповідача щодо зменшення вартості виконаних адвокатом робіт, викладені як в клопотанні про зменшення витрат на правову допомогу, в відзиві на апеляційну скаргу, так і в запереченнях на відповідь на відзив, в яких зазначено про не співмірність витрат на правничу допомогу, а також про те, що витрати на складання позовної заяви (500грн.), заяви про забезпечення позову (300грн.), відповіді на відзив (4000грн.) є значно завищеними та не відповідають складності справи, що представник позивача не забезпечував судовий супровід справи, тощо.
Враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, критерію значимості справи для позивача, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшити розмір витрат, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а саме: за складання адвокатського запиту приватному нотаріусу Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіній Я.В. з 1500грн. до 500грн., за складання заяви про забезпечення позову від 02.07.2021р. з 3000грн. до 1000грн., а також відповіді на відзив від 19.09.2021р. – з 4000грн. до 2000грн.
Таким чином, загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 10800грн. (500грн.(консультація)+ 1000грн. (ознайомлення із ВП № 65545132)+ 500грн. (подання адвокатського запиту приватному нотаріусу)+ 5000грн. (складання позовна заява від 02.07.2021р.)+ 1000грн. (складання заяви про забезпечення позову від 02.07.2021р.)+2000грн. (складання відповіді на відзив від 19.09.2021р.)+800грн.(участь у судовому засіданні 16.08.2021р.).
При цьому колегія суддів вважає, що зазначений в акті наданих послуг від 19 жовтня 2021р. розрахунок є завищеним із зазначених вище міркувань.
Перевіряючи доводи відзиву на апеляційну скаргу про порушення позивачем норм процесуального права щодо подачі доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить із такого.

У частинах першій, третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч.9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
У даній справі докази на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем та його представником дійсно не надсилались відповідачу, хоча до суду вони були подані у визначений законом строк.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції апеляційним судом копії наданих суду першої інстанції доказів на підтвердження вимог про розподіл витрат на правничу допомогу були направлені відповідачу. Крім того вони були направлені відповідачу представником позивача разом з відповіддю на відзив, який надав апеляційному суду свої заперечення на відповідь на відзив, де виклав свою думку щодо неспівмірності судових витрат, та щодо завищення цих витрат по конкретним видам наданих послуг.
Тому, вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які під час розгляду справи судом першої інстанції не були направлені відповідачу, апеляційний суд враховує як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.
Суд апеляційної інстанції, враховуючи, що подані позивачем докази (копії договору про надання правової допомоги № 22/06 від 22 червня 2021р., додаткового договору №1 від 22 червня 2021р. до договору про надання правової допомоги № 22/06 від 22 червня 2021р., акту наданих послуг від 19 жовтня 2021р., запиту приватному нотаріусу від 30 червня 2021р.) мають виключне значення для правильного вирішення справи, що відповідачу судом апеляційної інстанції була надана можливість заперечити проти даних доказів, дати на них пояснення, вважає можливим надати їм правову оцінку у сукупності з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи. 
Вирішуючи вимоги про здійснення розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, які поніс позивач під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивача Даниловою К.Ю. суду було подано акт наданих послуг від 02 лютого 2022р. за договором № 22/06 від 22.06.2021р., згідно якого Адвокатське об`єднання надало, а позивач прийняв наступні послуги: складання апеляційної скарги 5000грн. участь у судовому засіданні 02 лютого 2022 р. 1000грн., клопотання про розподіл понесених витрат від 09.02.2022р. та акт наданих послуг від 09 лютого 2022р. за договором № 22/06 від 22.06.2021р., згідно якого Адвокатське об`єднання надало, а позивач прийняв наступні послуги: підготовка та надсилання учасникам справи та суду відповіді на відзив-4000грн., участь у судовому засіданні 16 лютого 2022 року- 800грн., які були направлені відповідачу.
Враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, критерію значимості справи для позивача, враховуючи раніше висловлені відповідачем заперечення щодо співмірності витрат, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшити розмір витрат, понесених позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а саме: за складання апеляційної скарги з 5000грн. до 3000грн., за складання та надсилання учасникам справи та суду відповіді на відзив – з 4000грн. до 2000грн., за участь у судовому засіданні 02 лютого 2022 р. з 1000грн. до 800грн.
Таким чином, загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу, надану позивачу в суді апеляційної інстанції, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 6600 грн. (3000 грн.(складання апеляційної скарги) + 2000грн.(складання та надсилання учасникам справи та суду відповіді на відзив)+1600грн.(участь у судовому засіданні 02 лютого та 16 лютого 2022р.).
При цьому колегія суддів вважає, що зазначені в актах наданих послуг від 02.02.2022р. та 09.02.2022р. розрахунки є завищеними із зазначених вище міркувань.
Згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Проаналізувавши зазначені обставини у справі в їх сукупності, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат на правову допомогу у розмірі 10800грн, а також витрат на правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 6600грн., а всього 17400грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 382 ЦПК України, судова колегія, 
П О С Т А Н О В И Л А: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2021 року в частині вирішення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування понесених витрат на правничу допомогу 17400грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 21 лютого 2022 року.