СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року                                        м. Харків                        Справа № 905/1816/19  

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В. , суддя  Шевель О.В.
за участі секретаря судового засідання Ярітенко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (вх.№3357Д) на рішення Господарського суду Донецької області від 05.10.2021 (рішення ухвалено суддею Величко Н.В. 05.10.2021 у приміщенні Господарського суду Донецької області, повне рішення складено та підписано 05.10.2021) у справі №905/1816/19
за позовом Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ,
до Акціонерного товариства “К.Енерго”, Донецька область, Мар`їнський район, м. Курахове,
про стягнення 79653831,11 грн.
в межах справи № 905/1965/19
за заявою Приватного акціонерного товариства “Науково-виробнича компанія “Гірничі машини”
до Акціонерного товариства “К.Енерго”
про банкрутство

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Донецької області від 05.10.2021 у справі №905/1816/19 (суддя Величко Н.В.) у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ, до Акціонерного товариства “К.Енерго”, м. Курахове, Донецька область, про стягнення 40782073,45 грн. пені, 8348164,45 грн. 3 % річних та 30523593,21 грн. інфляційних втрат, всього 79653831,11 грн., відмовлено.
АТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Господарського суду Донецької області від 05.10.2021 у справі №905/1816/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” у справі №905/1816/19 в частині стягнення боргу за договором №1814/1617-БО-41 від 27.10.2016 у розмірі 79653593,21 грн., який складається з: 40782073,45 грн. пені; 8348164,45 грн. 3% річних; 30523593,21 грн. інфляційних втрат. Також заявник просить судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на неправильне тлумачення ч. 1 ст. 3, ч.1 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» №1730-VIII від 03.11.2016 в редакції Закону України №1639-ІХ від 14.07.2021 (надалі - Закон України 1730 в редакції 1639); незастосування Закону, який підлягав застосуванню, а саме ч. 2 ст.3 Закону України 1730 в редакції 1639, п. 14 Порядку ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №93. Крім того, враховуючи, що суму основного боргу за періоди, на які нараховано позивачем пеню, 3% річних та інфляційні втрати, погашено відповідачем до 21.06.2021, а Закон України 1730 в редакції 1639 набрав чинності 29.08.2021 (тобто після відкриття провадження у справі), то предмет спору у справі №905/1816/19 перестав існувати після відкриття провадження у справі (під час судового розгляду), а тому у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України наявні підстави для закриття провадження у справі. Також, позивач зазначає, що позовні вимоги у даній справі не підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства в розумінні та порядку позовного провадження, а повинні бути розглянуті як конкурсні кредиторські вимоги в порядку Кодексу України з процедур банкрутства у справі №905/1965/19 про банкрутство АТ «К.Енерго», а тому наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 поновлено АТ “НАК “Нафтогаз України” строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Донецької області від 05.10.2021 у справі №905/1816/19; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ “НАК “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Донецької області від 05.10.2021 у справі №905/1816/19; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 21.12.2021.
21.12.2021 від АТ “НАК “Нафтогаз України” надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача (вх.№14950).
У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідача проти доводів та вимог апеляційної скарги заперечував та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення – без змін; проти заяви позивача про розгляд справи за його відсутності – не заперечував. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів та вимог апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.
27.10.2016 між ПАТ “НАК “Нафтогаз України” (змінено найменування на АТ “НАК “Нафтогаз України”, постачальник) та ПАТ “Київенерго” (змінено найменування на АТ “К.ЕНЕРГО”, споживач) укладено договір постачання природного газу №1814/1617-БО-41, у відповідності до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити споживачу у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору (далі - договір №1814/1617-БО-41).
Газ, що продається за цим договором використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (п. 1.2 договору №1814/1617-БО-41).
Відповідно до п. 2.1 договору №1814/1617-БО-41 постачальник передає споживачу для СВП “Київські теплові мережі” ПАТ “Київенерго” з 01.10.2016 по 31.03.2017 газ обсягом до 154581 тис.куб.м.
Пунктом 2.1 договору №1814/1617-БО-41 (в редакції додаткової угоди №5 від 31.03.2017) передбачено, що постачальник передає споживачу для СВП “Київські теплові мережі” ПАТ “Київенерго” з 01.04.2017 по 30.09.2017 газ обсягом до 7100 тис.куб.м.
Згідно п.3.1 договору №1814/1617-БО-41 право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.
Пунктом 3.4. договору №1814/1617-БО-41 узгоджено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, зазначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.
Пунктом 5.2 договору №1814/1617-БО-41 визначено, що ціна за 1000 куб. метрів природного газу з 01.10.2016 становить 5916,00 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати за 1000 куб.м. природного газу разом з податком на додану вартість – 7099,20 грн.
Додатковими угодами №1 від 31.10.2016, №2 від 22.11.2016, №3 від 30.12.2016 та №5 від 31.03.2017 сторонами вносились зміни до договору №1814/1617-БО-41 щодо ціни за газ.
Так, згідно п. 5.2 договору №1814/1617-БО-41 (в редакції додаткової угоди №1 від 31.10.2016) ціна за 1000 куб.м. газу з 01.11.2016 становить 6819,00 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Всього до сплати з ПДВ – 8182,80 грн.
Відповідно до п. 5.2 договору №1814/1617-БО-41 (в редакції додаткової угоди №2 від 22.11.2016) ціна за 1000 куб.м. газу з 01.12.2016 становить 7148,00 грн., крім того податок на додану вартість – 20%. Всього до сплати з ПДВ – 8577,60 грн. 
Згідно п. 5.2 договору №1814/1617-БО-41 (в редакції додаткової угоди №3 від 30.12.2016) ціна за 1000 куб.м. газу з 23.12.2016 становить 4942,00 грн., крім того податок на додану вартість – 20%. Всього до сплати з ПДВ – 5930,40 грн. 
Відповідно до п. 5.2 договору №1814/1617-БО-41 (в редакції додаткової угоди №5 від 31.03.2017) ціна за 1000 куб.м. газу з 01.04.2017 становить 7907,20 грн., крім того податок на додану вартість – 20%. Всього до сплати з ПДВ – 9488,64 грн. 
Оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору).
Відповідно до п. 6.2 договору №1814/1617-БО-41 оплата за природний газ здійснюється таким чином: 1) споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника кожного банківського дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку встановленому законодавством, - у разі коши на споживача поширюється дія статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання»; 2) в будь-якому випадку, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до п. 6.1 цього договору в разі коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу; 3) з поточного рахунка кошти перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника та зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві у визначеному законодавством порядку, - у разі коди на споживача не поширюється дія статті 19-1 закону України «Про теплопостачання» в частині відкриття поточного рахунка із спеціальним режимом використання; 4) шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений в минулі періоди згідно з цим договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості – за наявності заборгованості у споживача за цим договором. Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором; 5) оплата інших платежів (пені, штрафів, судових зборів, інфляційних нарахувань тощо), крім суми основної заборгованості, здійснюється споживачем на поточний рахунок постачальника.
Згідно п. 6.3 договору №1814/1617-БО-41 у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості незалежно від призначення платежу, визначеного споживачем: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; 3) у третю чергу погашається основна сума боргу. 
Відповідно до пп.6 п.7.2 договору №1814/1617-БО-41 споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, передбаченому цим договором.
Згідно з п. 8.2 договору №1814/1617-БО-41 у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Додатковою угодою № 5 від 31.03.2017 до договору № 1814/1617-БО-41 замінено в п. 8.2 розділу 8 “Відповідальність сторін” договору слова “21% річних” на “ 16,4% річних”. Дана додаткова угода діє з 01.04.2017 року.
Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2016 по 30 вересня 2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1 в редакції додаткової угоди №5 від 31.03.2017 до договору № 1814/1617-БО-41).
На виконання умов договору позивачем протягом жовтня 2016-вересня 2017 передано, а відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 758051732,35 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме:
від 31.10.2016 про передачу 8904,335 тис.куб.м. природного газу у жовтні 2016 на суму 63213655,03 грн. з ПДВ;
від 30.11.2016 про передачу 22862,064 тис.куб.м. природного газу у листопаді 2016 на суму 187075697,30 грн. з ПДВ,
від 31.12.2016 про передачу 25608,090 тис.куб.м. природного газу у грудні 2016 на суму 207360648,54 грн. з ПДВ,
від 31.01.2017 про передачу 17959,271 тис.куб.м. природного газу у січні 2017 на суму 106505660,74 грн. з ПДВ,
від 28.02.2017 про передачу 16817,321 тис.куб.м. природного газу у лютому 2017 на суму 99146330,86 грн. з ПДВ,
від 31.03.2017 про передачу 12027,212 тис.куб.м. природного газу у березні 2017 на суму 71326178,04 грн. з ПДВ,
від 30.04.2017 про передачу 1675,619 тис.куб.м. природного газу у квітні 2017 на суму 15899345,47 грн. з ПДВ,
від 31.05.2017 про передачу 102,789 тис.куб.м. природного газу у травні 2017 на суму 975327,82 грн. з ПДВ,
від 30.06.2017 про передачу 28,344 тис.куб.м. природного газу у червні 2017 на суму 268946,02 грн. з ПДВ,
від 31.07.2017 про передачу 15,221 тис.куб.м. природного газу у липні 2017 на суму 144426,59 грн. з ПДВ,
від 31.08.2017 про передачу 246,444 тис.куб.м. природного газу у серпні 2017 на суму 2338418,40 грн з ПДВ,
від 30.09.2017 про передачу 400,173 тис.куб.м. природного газу у вересні 2017 на суму 3797097,54 грн. з ПДВ.
Акти приймання-передачі підписані повноважними представниками сторін без зауважень стосовно якості та обсягу переданого природного газу, містять посилання на договір №1814/1617-БО-41.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору, АТ “НАК “Нафтогаз України” звернулося з позовом до суду, в якому просило стягнути на свою користь суму основного боргу за договором №1814/1617-БО-41 від 27.10.2016 у розмірі 1234994,86 грн. (по зобов`язанням вересня 2017 року), пені на загальну суму 40821471,48 грн., інфляційних втрат на загальну суму 31144266,79 грн. та 3% річних на загальну суму 8361664,80 грн.
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 26.11.2019 матеріали справи №905/1816/19 за позовом АТ “НАК “Нафтогаз України” до АТ “К.Енерго” про стягнення боргу у загальній сумі 81562397,93 грн. надіслано господарському суду, в провадженні якого перебуває справа №905/1965/19 про банкрутство АТ “К.Енерго”, для розгляду спору в межах цієї справи.
11.03.2020 року до Господарського суду Донецької області звернулося ПАТ НАК “Нафтогаз України” з заявою, в якій зазначило, що 10.10.2018 року ухвалою Господарського суду м.Києва у справі №910/7807/18 частково затверджена мирова угода укладена 09.10.2018 року між Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго”, Публічним акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” та Публічним акціонерним товариством “Київенерго”. За мировою угодою КП “Київтеплоенерго” підтверджує та визнає, що стало і є правонаступником за борговими зобов`язаннями ПАТ “Київенерго” з оплати спожитих енергоносіїв (природного газу) за договором укладеним між ПАТ “Київенерго” та ПАТ “НАК “Нафтогаз України” постачання (купівлі-продажу) природного газу №1814/ 1617-БО-41 від 27.10.2016 року в розмірі 1234994,86 грн. Таким чином, правонаступником за основним боргом ПАТ “Київенерго” за договором укладеним між ПАТ “Київенерго” та ПАТ “НАК “Нафтогаз України” постачання (купівлі-продажу) природного газу №1814/1617-БО-41 від 27.10.2016 року в розмірі 1234994,86 грн. стало КП “Київтеплоенерго”, яке в свою чергу, на підставі платіжного доручення від 31.10.2018 року №322735 здійснило погашення заборгованості за вказаним договором на суму 1234994,86 грн.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 06.07.2020 (суддя Зекунов Е.В.) у справі №905/1816/19 у задоволенні позову АТ "Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” до відповідача АТ “К.Енерго” про стягнення 81562397,93 грн. відмовлено повністю.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 апеляційну скаргу АТ "Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Донецької області від 06.07.2020 у справі №905/1816/19 залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 27.05.2021 касаційну скаргу АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково; рішення Господарського суду Донецької області від 06.07.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 у справі №905/1816/19 скасовано; справу 905/1816/19 передано на новий розгляд до Господарського суду Донецької області.
Передаючи справу на новий розгляд Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у стягненні з відповідача договірної пені та 3% річних, з огляду на те, що розрахунки між сторонами договору здійснювались шляхом розподілу коштів із застосуванням спецрахунків у відповідності до Порядку № 217, не врахували висновку Верховного Суду про те, що Порядок №217 не змінює порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляє теплопостачальну організацію як споживача природного газу можливості впливати на їх своєчасність і не виключає застосування до відповідача (споживача) відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат. Крім того, суди попередніх інстанцій належним чином не досліджували наданого позивачем до позовної заяви розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат на предмет визначених позивачем періодів нарахування заявлених до стягнення з відповідача спірних сум, не перевірили на підставі належних доказів, чи мало місце прострочення відповідача в оплаті боргу за поставлений природний газ у визначені позивачем періоди.
Також, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції з посиланням на норми Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" та з урахуванням правових висновків Верховного Суду зазначив про те, що дія вказаного нормативного акту поширюється на спірні правовідносини, проте, як встановлено апеляційним судом з довідки позивача по операціям по ПАТ "Київенерго", частина заборгованості погашена до 30.11.2016, тобто до моменту, коли набрав чинності вказаний Закон, що зумовлює його застосування згідно частини третьої статті 7 цього Закону. Водночас, апеляційним судом не досліджено, не встановлено та не відображено у вказаній постанові обставин того, яка сума боргу була сплачена до вказаної дати, а яка частина заборгованості погашалась після 30.11.2016 у відповідності наданих сторонами та наявних у справі доказів.

Під час нового розгляду справи позивач звернувся з заявою про зменшення розміру позовних вимог до 79653831,11 грн., з яких 40782073,45 грн. – пеня, 8348164,45 грн. – 3% річних та 30523593,21 грн. – інфляційні втрати. 
Підставою для звернення з заявою про зменшення позовних вимог, за твердженням позивача, стали такі обставини: оплату поставленого газу за договором №1814/1617-БО-41 відповідач здійснював виключно власними коштами; приписи Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016; затвердження 10.10.2018  ухвалою Господарського суду м. Києва у справі №910/7807/18 мирової угоди, за якою КП «Київтеплоенерго» стало правонаступником за борговими зобов`язаннями ПАТ «Київенерго» з оплати спожитих енергоносіїв, зокрема, за договором укладеним між ПАТ «Київенерго» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» №1814/1617-БО-41 від 27.10.2016 у розмірі 1234994,86 грн. 
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 17.08.2021, зокрема, заяву АТ "Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” №39/5-5528-21 від 15.08.2021 про зменшення розміру позовних вимог (вх.№04-18/6347 від 17.08.2021) прийнято та задоволено; визначено предметом розгляду у справі №905/1816/19 вважати стягнення з АТ “К.Енерго” на користь АТ "Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” заборгованості за договором постачання природного газу №1814/1617-БО-41 від 27.10.2016 у розмірі 79653831,11 грн., з яких: 40782073,45 грн. - пеня, 8348164,45 грн. - 3 % річних та 30523593,21 грн. інфляційних втрат. 
Приймаючи оскаржуване рішення від 05.10.2021, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем здійснювались розрахунки за договором з порушенням обумовленого сторонами строку, а тому позивач мав підстави для нарахування відповідачу пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму простроченої заборгованості. 
Разом з тим, дійшовши висновку про прострочення відповідачем оплати вартості поставленого природного газу відповідно до Постанови КМУ №217 у визначені позивачем в розрахунку пені, 3 % річних та інфляційних втрат періоди, суд враховав положення Закон України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення” в редакції закону від 14.07.2021 та Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу” №1639-ІХ від 14.07.2021, який набрав чинності 29.08.2021 та відмовив у задоволенні позову. 
Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке. 
Положеннями статей 11, 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами. 
За змістом ст. 526 ЦК України, положенням якої кореспондує зміст ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст. 530 ЦК України).
Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
За змістом ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки по операціям по ПАТ «Київенерго» з 01.01.2016 по 30.04.2018, а також довідки по операціям АТ «К.Енкрго» з 27.10.2016 по 06.03.2020, розрахунки за договором №1814/1617-БО-41 здійснювалися шляхом розподілу коштів із застосуванням спецрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 року №217.
Враховуючи порядок та строки, встановлені сторонами  у договорі розрахунки відповідачем  здійснювались з порушенням строків виконання зобов`язання. Так, за розрахунком позивача, який не спростовано відповідачем, по зобов`язанням жовтня 2016 року відповідач остаточно розрахувався 28.02.2017, по зобов`язанням листопада 2016 року відповідач остаточно розрахувався 17.03.2017, по зобов`язанням грудня 2016 року остаточний розрахунок здійснено 31.03.2017, по зобов`язанням січня 2017 року остаточний розрахунок здійснено 14.11.2017, по зобов`язанням лютого 2017 року остаточний розрахунок здійснено 28.12.2017, по зобов`язанням березня 2017 року остаточний розрахунок здійснено 13.02.2018, по зобов`язанням серпня 2017 остаточний розрахунок здійснено 14.02.2018, по зобов`язанням вересня 2017 року остаточний розрахунок здійснено 31.10.2018 (на суму 1234884,86 грн. на підставі ухвали Господарського суду м. Києва від 10.10.2018 у справі № 910/7807/18).
Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України “Про ринок природного газу” постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу (ч. 3 ст. 12 цього Закону).
Частиною 2 ст.13 Закону України “Про ринок природного газу” до обов`язків споживачів природного газу віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (ч. 3 ст. 13 цього Закону).
Отже постачання природного газу споживачам є різновидом господарської діяльності, що здійснюється на підставі договору постачання, який укладається між постачальником та покупцем (споживачем) із визначенням взаємних прав та обов`язків сторін такого господарського договору. Законодавцем до обов`язків споживача віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості придбаного (спожитого) природного газу, невиконання чи неналежне виконання якого тягне за собою наслідки у вигляді відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Законом України “Про теплопостачання” визначено основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та поширено сферу дії Закону на врегулювання відносини, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.
Статтею 1 Закону України “Про теплопостачання” передбачено, що виробництво теплової енергії – господарська діяльність, пов`язана з перетворенням енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на теплову енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору; постачання теплової енергії (теплопостачання) – господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; теплогенеруюча організація – суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплопостачальна організація – суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії; поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі - рахунки із спеціальним режимом використання) - рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником.
Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України “Про теплопостачання” діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватись суб`єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів.
Системний аналіз вищевказаних правових норм дає підстави для висновку, що виробництво та (або) постачання теплової енергії є різновидами господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою створення теплової енергії шляхом перетворення енергетичних ресурсів, у тому числі природного газу, та її подальшого надання споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілу теплової енергії на підставі укладених із споживачами договорів. Господарську діяльність з виробництва теплової енергії здійснюють теплогенеруючі організації, а постачання споживачам теплової енергії, як продукту виробництва, належить до видів господарської діяльності теплопостачальної організації. Водночас, законодавець не забороняє здійснення зазначених видів господарської діяльності (як виробництва, так і постачання теплової енергії) одним суб`єктом господарювання.
Враховуючи господарську діяльність відповідача щодо виробництва і постачання теплової енергії, оплата вартості поставленого природного газу здійснюється з урахуванням вимог ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання». 
Порядок розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником, визначено статтею 19-1 Закону України “Про теплопостачання”. Водночас, при розгляді спорів щодо розрахунків споживачів природного газу, використаного у виробництві теплової енергії, із гарантованими постачальниками відповідно до договорів постачання природного газу, необхідно враховувати, що положення статті 19-1 цього Закону поширюються на правовідносини, що виникають під час розрахунків між споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями на підставі договорів на постачання теплової енергії, а також між теплопостачальними організаціями та теплогенеруючими організаціями (у разі якщо виробництво та постачання теплової енергії здійснюються різними суб`єктами господарювання) у розрахунках за придбану теплову енергію як продукт виробництва для його подальшого продажу споживачам.
Так, ч.1 ст.19-1 Закону України “Про теплопостачання” визначено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. 
Положеннями ч. 3 ст. 19-1 Закону України “Про теплопостачання” визначено, що оплата споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання є обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії.
Отже законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку. 
Водночас ч.1 ст. 19-1 Закону України “Про теплопостачання” визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.
Частинами 4, 5 ст. 19-1 Закону України “Про теплопостачання” передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.
Отже, ст.19-1 Закону України “Про теплопостачання” не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановлені сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. Водночас, у частинах четвертій та п`ятій статті 19-1 цього Закону міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог ст. 19-1 Закону України “Про теплопостачання” Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 №217 “Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки” (далі – Порядок №217).
Пунктом 1 Порядку №217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки. 
В силу частин 4 та 5 ст. 19-1 Закону України “Про теплопостачання”, Порядок №217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 №217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (пункти 3, 4, 5, 6 Порядку №217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (пункти 8, 9, 14 Порядку №217).
Отже, положеннями Порядку №217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії. 
Разом з тим, Порядок №217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.
Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 27.02.2020 у справі №921/12/19 та 21.02.2018 у справі №910/16072/16, підстав для відступу від якої Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при розгляді справи №903/918/19 не знайшла.
Аналіз приписів ст.19-1 Закону України “Про теплопостачання” в сукупності з положеннями Порядку №217 дозволяє дійти висновку, що Порядком №217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником. 
Водночас, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.
Визначений Порядком №217 (пункти 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.
Отже, положення Порядку №217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оплата за поставлений позивачем газ була здійснена відповідачем з порушенням строку визначеного п.6.1 договору, тому позивач мав підстави для нарахування відповідачу пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму простроченої заборгованості. 
Разом з тим, колегія суддів враховує такі обставини.
29.08.2021 набув чинності Закон України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу” від 14.07.2021 (далі – Закон №1639), відповідно до положень якого неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість за договорами купівлі-продажу газу та договорами на транспортування, у тому числі підтверджені судовими рішеннями, які набрали законної сили, що обліковуються учасниками процедури погашення заборгованості та не сплачені станом на розрахункову дату, підлягають списанню: з дня набрання чинності цим Законом, якщо погашення основної частини боргу здійснено до 31 грудня 2020 року або до моменту укладення договорів про реструктуризацію відповідно до статті 5 цього Закону, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону.
З наведеного можна зробити висновок, що держава, визнаючи неможливість підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити свої розрахунки, із прийняттям Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу” вчиняє дії, спрямовані на врегулювання такої заборгованості, зокрема, шляхом списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість з оплати природного газу та послуги з його транспортування.
Вказаним Законом №1639 внесено зміни до назви та змісту Закону №1730.
Так, відповідно до ст. 1 Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення” заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону (далі - заборгованість), (до такої кредиторської заборгованості, зокрема, включається заборгованість, щодо якої ухвалено судове рішення про стягнення або затверджено мирову угоду), зокрема, є кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед постачальником природного газу, операторами газорозподільних систем, оператором газотранспортної системи та особою, що виконувала функції оператора газотранспортної системи до 31 грудня 2019 року включно, за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії (у тому числі за договорами купівлі-продажу природного газу для власних потреб, що був використаний виключно для виробництва теплової та електричної енергії), надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (у тому числі у разі заміни сторони у зобов`язанні та/або у разі правонаступництва), а також послуги з його розподілу і транспортування.
Згідно ст. 2 Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення” його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та послуги з його розподілу і транспортування, за теплову енергію, а також підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення” для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства. Участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до статті 4 цього Закону не потребує обов`язкового включення до реєстру.
Статті 4, 5, 6 Закону України №1730 регулюють проведення взаєморозрахунків та реструктуризацію заборгованості.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії (далі - реєстр), а також користування його даними.
Так, відповідно до п. 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.
Статтею 7 Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення” передбачено, що на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ, а також послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію станом на 1 червня 2021 року неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються. Нараховані на заборгованість за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, утворену станом на 1 червня 2021 року, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не можуть бути предметом подальшого продажу та врегульовуються у такий спосіб: підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом, якщо погашення основної частини боргу здійснено до 1 червня 2021 року або до моменту укладення договорів про реструктуризацію відповідно до   статті 5 цього Закону, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону; підлягають списанню, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями умов укладеного договору про реструктуризацію заборгованості.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина перша статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів частини першої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником основної частини боргу за спожитий природний газ до 1 червня 2021 року або до моменту укладення договорів про реструктуризацію відповідно до статті 5 цього Закону, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, а також за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями умов укладеного договору про реструктуризацію заборгованості.
Слід також зазначити, що Закон №1730-VІІІ є актом цивільного законодавства, норма ст.7 якого регулює питання скасування цивільної відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, а отже в силу приписів ч.1 ст.58 Конституції України та ч.2 ст.5 Цивільного кодексу України вказана норма має зворотну дію в часі та поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами справи. 
Як вбачається з матеріалів справи, за поставлений природний газ за договором відповідач розрахувався у повному обсязі до 01.06.2021.
Крім того, підприємство відповідача внесено до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, який міститься на офіційному веб-сайті Міністерства розвитку громад та територій України (https://www.minregion.gov.ua/wp-content/uploads/2021/12/reyestr_zi-zminamy-10.12.2021.pdf), що спростовує посилання заявника апеляційної скарги на обставини відсутності відповідача у Реєстрі. 
Приймаючи до уваги приписи ст.7 Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення”, в редакції Закону №1639-ІХ (дата набрання чинності – 29.08.2021), з огляду на те, що заборгованість за спожитий у жовтні 2016 - вересні 2017 природний газ було погашено до 01.06.2021, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача пені 40782073,45 грн., 3% річних  у розмірі 8348164,45 грн.  та інфляційних втрат у розмірі 30523593,21 грн. 
Стосовно доводів заявника апеляційної скарги щодо наявності підстав для закриття провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України з урахуванням того, що позовні вимоги у даній справі не підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства в розумінні та порядку позовної заяви, а повинні бути розглянуті як конкурсні кредиторські вимоги в порядку Кодексу України з процедур банкрутства у справі №905/1965/19 про банкрутство АТ “К.Енерго”, колегія суддів зазначає таке. 
Як вже зазначалось, ухвалою Господарського суду Донецької області від 26.11.2019 матеріали справи №905/1816/19 за позовом АТ “НАК “Нафтогаз України” до АТ “К.Енерго” про стягнення боргу у загальній сумі 81562397,93 грн. надіслано господарському суду, в провадженні якого перебуває справа №905/1965/19 про банкрутство АТ “К.Енерго”, для розгляду спору в межах цієї справи.
При цьому, постановою Верховного Суду від 27.05.2021 касаційну скаргу АТ "Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” задоволено частково; рішення Господарського суду Донецької області від 06.07.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 у справі № 905/1816/19 скасовано, а справу 905/1816/19 передано на новий розгляд до Господарського суду Донецької області.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 ГПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження в справі.
Враховуючи, що справа №905/1965/19 про банкрутство Акціонерного товариства “К.Енерго” перебуває в провадженні судді Господарського суду Донецької області Зекунова Е.В., який був головуючим суддею при первісному розгляді справи №905/1816/19, що відповідно положень ст. 36 ГПК України не допускає його повторної участі у цій справі, було проведено повторний розподіл справи №905/1816/19 між суддями.
Вказані обставини спростовують доводи заявника апеляційної скарги про те, що розгляд даної справи відбувався поза межами справи №905/1965/19 про банкрутство Акціонерного товариства “К.Енерго”.
Стосовно посилань заявника апеляційної скарги про необхідність закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з тим, що предмет спору у справі №905/1816/19 перестав існувати після відкриття провадження у справі (під час судового розгляду), колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Разом з тим, закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе у разі, коли предмет спору – об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.
Поняття “юридичний спір” має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття “спір про право” (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття “спір про право” має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Разом з тим, підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
З огляду на викладене, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.
Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат.
Разом з тим, набрання чинності законом, який встановлює порядок списання нарахованих штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних витрат, не свідчить про відсутність між сторонами спору неврегульованих питань (враховуючи заперечення відповідача проти позову та заперечення позивача щодо застосування положень Закону 1730), та про припинення існування предмета спору в розумінні п. 2 ч. 1 статті 231 ГПК України.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Господарського суду Донецької області від 05.10.2021 у справі №905/1816/19 - без змін.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 281-284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Донецької області від 05.10.2021 у справі №905/1816/19 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено   28.12.2021.

Головуючий суддя                                                                            О.О. Крестьянінов

Суддя                                                                                                  І.В. Тарасова  

Суддя                                                                                                О.В. Шевель