ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року 
м. Київ

cправа №  906/1551/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Багай Н. О. - головуючого, Берднік І. С., Чумака Ю. Я.,
за участю помічника судді, який виконує обов`язки секретаря судового засідання - Мірошниченка К. Є., 
за участю представників сторін:
позивача - не з`явилися,
відповідача-1   - не з`явилися,
відповідача-2- не з`явилися,
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - не з`явилися,
прокуратури - Зарудяна Н. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях
на постанову    Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2021 (колегія суддів: Філіпова Т. Л. - головуючий, Василишин А. Р., Бучинська Г. Б. ) у справі
за позовом    керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України
до    1)    Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях, 2) Фізичної особи - підприємця Корнієнка Руслана Вікторовича,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача -    Житомирського професійного політехнічного ліцею,
про    визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди, повернення майна

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Керівник Житомирської місцевої прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (далі - Міністерство) до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях (далі - РВ ФДМ) та Фізичної особи - підприємця Корнієнка Руслана Вікторовича (далі - ФОП Корнієнко Р. В.), в якому просив суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ РВ ФДМ № 10 від 18.07.2019 "Про укладання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності" (далі - оспорюваний наказ);
- визнати недійсним договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, № 3-у від 24.07.2019, укладений між РВ ФДМ та ФОП Корнієнком Р. В. (далі - оспорюваний договір) та припинити зобов`язання за оспорюваним договором на майбутнє;
- зобов`язати ФОП Корнієнка Р. В. повернути нежитлові приміщення майстерні (літ В) загальною площею 77,4 м^2 за адресою: м. Житомир, вул. Перемоги, 71, реєстраційний номер: 02543516.3.АААБИБ933 (далі - приміщення майстерні), у користування Житомирського професійного політехнічного ліцею (далі - ліцей) шляхом складення акта прийому-передачі майна.

1.2. В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що відповідачами при укладенні оспорюваного договору була не дотримана визначена у листі Міністерства № 1/11-4951 від 24.05.2019 умова в частині мінімальної ставки орендної плати, приміщення майстерні ліцею передано в тимчасове користування ФОП Корнієнку Р. В. для здійснення торгівлі непродовольчими товарами, що не є пов`язаним із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. Тому прокурор стверджував, що РВ ФДМ при винесенні оспорюваного наказу та укладенні оспорюваного договору порушило вимоги    Законів України "Про освіту"    та «Про оренду державного та комунального майна", а також не дотримало процедуру погодження з власником майна на укладення оспорюваного договору.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 08.06.2021 у справі № 906/1551/20 в задоволені позову прокурора відмовлено.

2.2. Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що чинне законодавство дозволяє передачу в оренду окремого індивідуально визначеного майна, що входить до складу об`єкта освіти як цілісного майнового комплексу, а саме: приміщень, споруд та обладнання навчальних закладів, що тимчасово не використовуються у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності за умови, якщо це не погіршує соціально-побутових умов колективу відповідного навчального закладу. Тому суд визнав необґрунтованими доводи прокурора про те, що приміщення майстерні не могло бути передано в оренду, оскільки його використання відповідачем-2 не пов`язане з навчально-виховним процесом. Крім того, суд зазначив, що при укладенні оспорюваного договору сторонами було дотримано визначений    статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок укладення оспорюваного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном. За таких обставин суд дійшов висновку, що прокурором не доведено існування обставин, які згідно зі    статтею 203 Цивільного кодексу України    могли б бути підставою для визнання правочину недійсним.

2.3. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2021 рішення Господарського суду Житомирської області скасовано, прийнято нове рішення. Позов прокурора в особі Міністерства освіти і науки України задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано оспорюваний наказ РВ ФДМ. Визнано недійсним оспорюваний договір. Зобов`язано ФОП Корнієнка Р. В. повернути нежитлові приміщення майстерні у користування Житомирського професійного політехнічного ліцею. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

2.4. Суд апеляційної інстанції виходив із того, що приміщення майстерні передане в оренду ФОП Корнієнку Р. В. всупереч забороні, встановленій чинним законодавством, оскільки використовується підприємцем з метою організації торгівлі непродовольчими товарами, тобто приміщення майстерні навчального закладу використовується не за освітнім призначенням та в цілях, не пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу. Тому суд апеляційної інстанції зазначив про наявність підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування оспорюваного наказу РВ ФДМ та визнання недійсним спірного правочину. Посилаючись на положення статей 203, 236 Цивільного кодексу України, та правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 905/1227/17 від 27.11.2018, суд апеляційної інстанції зазначив, що чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє, тому вимога прокурора про визнання недійсним правочину на майбутнє задоволенню не підлягає. Враховуючи вимоги частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України та правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду №917/782/20 від 14.01.2021, суд апеляційної інстанції зазначив, що позовну вимогу про зобов`язання звільнити приміщення майстерні та повернути його балансоутримувачу належить задовольнити, оскільки правовим наслідком визнання недійсним договору оренди приміщення є повернення цього приміщення орендодавцю в порядку і на умовах, які встановлені законом. Крім того, апеляційний господарський суд зауважив, що погодження Міністерством умов оспорюваного договору не може бути підставою для використання об`єкта освіти не за цільовим призначенням, оскільки така господарська діяльність порушує імперативні приписи    Закону України "Про освіту". 

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. РВ ФДМ звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2021 скасувати в частині визнання незаконним та скасування оспорюваного наказу РВ ФДМ, визнання недійсним оспорюваного договору, зобов`язання ФОП Корнієнка Р. В. повернути приміщення майстерні у користування ліцею, стягнення з РВ ФДМ та ФОП Корнієнка Р. В. на користь прокуратури судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги; залишити в силі рішення Господарського суду Житомирської області від 08.06.2021. Крім того, скаржник просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 

3.2. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови невірно застосував положення Законів України «Про освіту», «Про оренду державного та комунального майна» та постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності». За твердженням скаржника, правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 05.08.2020 у справі № 913/152/18, на які послався суд апеляційної інстанції, містять висновки про застосування положень Закону України «Про освіту» у редакції Закону № 1060-ХІІ від 23.05.1991. На момент виникнення спірних правовідносин зазначений закон втратив чинність на підставі Закону України «Про освіту» № 2145-VIII від 05.09.2017. Тому, на думку РВ ФДМ, суд застосував правові висновки, викладені у постановах суду касаційної інстанції у справах, які не є релевантними для справи № 906/1551/20, що розглядається. Стверджуючи про зміни, викладені у Законі України «Про освіту» № 2145-VIII від 05.09.2017 в редакції від 19.01.2019, скаржник зазначає про необхідність відступити від висновків щодо застосування положень Закону України «Про освіту», викладених у постановах касаційного суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 05.08.2020 у справі № 913/152/18.

Зазначаючи про наявність виключної правової проблеми, що полягає у невизначеності правових питань, що стосуються передачі майна закладів освіти в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, наявністю значної кількості договорів оренди державного майна закладів освіти та з метою формування єдиної правозастосовної практики, скаржник просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для викладення правової позиції щодо застосування положень Закону України «Про освіту» № 2145-VIII від 05.09.2017 в редакції від 19.01.2019.  

3.3. Прокурор у відзиві на касаційну скаргу просить залишити без змін оскаржувану постанову, а касаційну скаргу РВ ФДМ - без задоволення. Прокурор зазначає, що доводи, наведені у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки скаржником не зазначено обґрунтованих доводів про необхідність відступу від усталеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, хоча вона і містить висновок щодо застосування положень Закону України «Про освіту», який втратив чинність. 

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 19.02.2019 ФОП Корнієнком Р. В. подано заяву до РВ ФДМ про укладення договору оренди державного нерухомого майна - нежитлових приміщень майстерні (літ. В) площею 77,4 м^2, що перебуває на балансі Житомирського професійного політехнічного ліцею та знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Перемоги, 71, для організації торгівлі непродовольчими товарами.

4.2. 26.02.2019 РВ ФДМ звернулося з листом до Міністерства, у якому повідомило про звернення потенційного орендаря приміщень майстерні ліцею, що належать до сфери управління Міністерства, з метою організації торгівлі непродовольчими товарами, терміном на 2 роки 364 дні. До листа були додані копії матеріалів щодо передачі в оренду приміщення майстерні, в якому РВ ФДМ просило надати: висновок про те, що об`єкт не заборонений до оренди, відповідно до пункту 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"; висновки (пропозиції) щодо умов договору оренди; інформацію щодо реєстрового номеру об`єкта оренди за даними Єдиного реєстру об`єктів державної власності; кандидатуру до складу конкурсної комісії.
Крім того, зазначено, що конкурс буде оголошено у разі, якщо за результатами вивчення попиту на об`єкт оренди надійде дві й більше заяви (відповідно до абзацу 3 пункту 4    статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

4.3. Міністерством як власником майна надано дозвіл на передачу в оренду приміщення майстерні з метою розміщення торгівельного об`єкта з продажу непродовольчих товарів відповідно до законодавства терміном до 3-х років за умови врахування пропозицій орендаря щодо орендної плати, яка визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу, затвердженої    постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786    (зі змінами) і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку у сумі від 6 000,00 грн та застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах (лист №1/11-4951 від 24.05.2019).

4.4. 04.06.2019 Приватним підприємством "Бюро незалежних оцінок" було проведено огляд орендованого майна та надана характеристика технічного стану та фізичного зносу об`єкта оцінки, що в подальшому було покладено в основу для визначення вартості майна. Оцінювачем з огляду на технічний стан та конструктивні особливості об`єкта (будівля ІІІ групи капітальності, знаходиться в задовільному стані, фізичний знос становить 35%) встановлена середня відкоригована ринкова орендна плата за 1 м^2 загальної площі, а саме - 44 грн в місяць без ПДВ.

4.5. Відповідно до наказу РВ ФДМ від 19.06.2019 № 359 затверджено висновок про вартість об`єкта оренди - приміщення майстерні, виконаний суб`єктом оціночної діяльності - ПП "Бюро незалежних оцінок", що складає 272 450,00 грн без ПДВ станом на 28.02.2019.

4.6. Згідно з оскаржуваним наказом РВ ФДМ №10 від 18.07.2019 вирішено укласти договір оренди державного нерухомого майна з ФОП Корнієнко Р.В. строком на 2 роки 364 дні.

4.7. Між відповідачами укладено оспорюваний договір, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення площею 77,4 м^2. майстерні, літ. В, що перебуває на балансі ліцею, належить до сфери управління Міністерства та знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Перемоги, 71, реєстровий номер 02543516.3.АААБИБ933, вартість якого за незалежною оцінкою становить 272 450,00 гривень (пункт 1.1 оспорюваного договору).

4.8. Відповідно до пункту 1.2 оспорюваного договору майно передається в оренду з метою організації торгівлі непродовольчими товарами.
4.9. Згідно з пунктом 3.1 оспорюваного договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої    постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786    ( зі змінами), становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку червень 2019 року 4 172,95 грн. Розмір орендної плати за перший місяць оренди - липень 2019 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за липень 2019.

4.10. Оспорюваний договір укладено строком на 2 роки 364 дні, що діє з 24.07.2019 до 22.07.2022 (пункт 10.1 договору).

4.11. На виконання оспорюваного договору 24.07.2019 між орендодавцем та балансоутримувачем - ліцеєм з однієї сторони та орендарем з іншої, підписано акт приймання-передавання орендованого нерухомого майна, що належить до державної власності.

4.12. 26.07.2019 РВ ФДМ направлено на адресу Міністерства лист № 06/115 та копію - на адресу ліцею, у якому повідомлялося, що РВ ФДМ передало в оренду ФОП Корнієнко Р. В. державне нерухоме майно - приміщення майстерні. Майно передане в оренду з метою організації торгівлі непродовольчими товарами. Відповідно до звіту про оцінку майна, вартість переданого в оренду майна за станом на 28.02.2019 становить 272 450,00 грн. Орендна плата за базовий місяць оренди червень 2019 - 4 172,95 грн. Вказаний договір діє з 24.07.2019 по 22.07.2022.

4.13. Спір виник у зв`язку з наявністю/відсутністю правових підстав для визнання незаконним та скасування оспорюваного наказу, визнання недійсним оспорюваного договору та повернення відповідачем приміщення майстерні. 

5. Позиція Верховного Суду 

5.1.    Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу РВ ФДМ слід залишити без задоволення з огляду на таке.

5.2. Предметом позову у справі № 906/1551/20, що розглядається, є вимоги про визнання незаконним та скасування оспорюваного наказу РВ ФДМ, про визнання недійсним оспорюваного договору оренди нерухомого майна закладу освіти та зобов`язання повернути приміщення майстерні з оренди. 

5.4. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 913/204/18.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 по справі № 905/1227/17).

5.5. За змістом частини 1 статті 79 Закону України «Про освіту» (тут і надалі у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору оренди від 24.07.2019) джерелами фінансування суб`єктів освітньої діяльності відповідно до законодавства можуть бути: доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Згідно з частиною 1 статті 80 Закону України «Про освіту» до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об`єкти права інтелектуальної власності, зокрема інформаційні системи, об`єкти авторського права та/або суміжних прав; інші активи, передбачені законодавством. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.

Відповідно до положень частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту" об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення органом управління можливості користування державним нерухомим майном відповідно до законодавства.

5.6. Таким чином, за змістом положень частин 1, 4 статті 80 Закону України "Про освіту" нежитлові приміщення, які становлять матеріально-технічну базу об`єктів освіти, не можуть використовуватися не за освітнім призначенням, а можуть бути передані в оренду виключно для діяльності, пов`язаної з навчально-виховним чи навчально-виробничим процесом. Виняток лише становлять випадки надання в оренду майна з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. При цьому саме по собі невикористання навчальним закладом спірних приміщень не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з освітньою діяльністю самого навчального закладу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.7.    Касаційну скаргу з посиланням на положення пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивовано тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема положень Закону України «Про освіту». Скаржник зазначає про необхідність відступити від висновків щодо застосування положень Закону України «Про освіту», викладених у постановах касаційного суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 05.08.2020 у справі № 913/152/18.

5.8. Відповідно до пункту 2 частини 2    статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, зокрема, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

5.9.    Відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).

Основним завданням Верховного Суду відповідно до положень частини 1    статті 36 Закону "Про судоустрій і статус суддів"    є забезпечення сталості та єдності судової практики.

Отже, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.

5.10.    Колегія суддів зазначає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема, їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності.

Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

5.11.    Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Аналогічний висновок, викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16.

5.12. Суд апеляційної інстанції у справі, яка розглядається, встановив, що приміщення майстерні передане в оренду ФОП Корнієнку Р. В. всупереч забороні, встановленій чинним законодавством, оскільки використовується підприємцем з метою організації торгівлі непродовольчими товарами, тобто приміщення майстерні навчального закладу використовується не за освітнім призначенням та в цілях, не пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу. Тому суд апеляційної інстанції зазначив про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування оспорюваного наказу РВ ФДМ та визнання недійсним спірного правочину. При цьому суд апеляційної інстанцій врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 905/1227/17 від 27.11.2018.

5.13. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, предметом позову у якій є недійсність договору і повернення власнику приміщень закладу освіти, суд касаційної інстанції, посилаючись на положення статті 61 Закону України «Про освіту» у редакції Закону № 1060-ХІІ від 23.05.1991 дійшов таких висновків: «в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів    законом    передбачається можливість залучати, у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання. Проте надання в оренду таких приміщень, споруд, обладнання, що тимчасово не задіяні, дозволяється лише для їх використання, пов`язаного з навчально-виховним процесом відповідного навчального закладу, за умови, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. …Невикористання навчальним закладом спірних приміщень для навчального процесу не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з навчально-виховним процесом».

Подібний висновок також викладено у постанові Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 913/152/18, предметом позову у якій є визнання недійсним договору оренди та зобов`язання повернути приміщення.

5.14. За змістом частини 4 статті 61 Закону України «Про освіту» у редакції Закону № 1060-ХІІ від 23.05.1991, на яку посилався Верховний Суд, додатковими джерелами фінансування є, зокрема доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання. 

Відповідно до статті 63 Закону України «Про освіту» у редакції Закону № 1060-ХІІ від 23.05.1991 об`єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

5.15. За змістом частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту» в редакції Закону, чинного станом на 19.01.2019, об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення органом управління можливості користування державним нерухомим майном відповідно до законодавства.

Таким чином, чинний на момент укладення оспорюваного договору Закон України «Про освіту» № 2145-VIII від 05.09.2017 в редакції від 19.01.2019 містить положення, якими імперативно передбачена заборона використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачено лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. 

Отже, колегія суддів вважає, що підстави для відступу від висновків, викладених у постановах суду касаційної інстанції від 27.11.2018 у справі №    905/1227/17, від 05.08.2020 у справі № 913/152/18 відсутні, оскільки господарський суд апеляційної інстанції застосував норми чинного законодавства правильно, з урахуванням сталої правової позиції щодо використання майна державних та комунальних закладів освіти та можливості їх передачі в оренду. 

5.16. Оскільки під час здійснення касаційного провадження у цій справі Верховним Судом не було встановлено наявності підстав для відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених скаржником постановах Верховного Суду, тому підстав для зміни чи скасування оскаржуваної у справі постанови у касаційного суду немає. 

5.17. Щодо клопотання РВ ФДМ про передачу справи на Велику Палату Верховного Суду, колегія суддів зазначає таке.

Клопотання РВ ФДМ про передачу справи на Велику Палату Верховного Суду мотивоване зміною редакції Закону України «Про освіту» та необхідністю у зв`язку із цим надання висновку щодо застосування частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту» в редакції Закону, чинного станом на 19.01.2019. 

Згідно з частиною 5    статті 302 Господарського процесуального кодексу України    суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30.10.2018 у справі № 757/172/16-ц зазначила, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Перевіривши доводи РВ ФДМ про необхідність передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд, дійшов висновку про відсутність обґрунтованих доводів, які дають підстави для висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Водночас Верховний Суд з урахуванням мотивів, викладених у пункті 5.15 цієї постанови, не вбачає підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому зазначене клопотання РВ ФДМ    задоволенню не підлягає.

6. Висновки Верховного Суду

6.1.    Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2.    Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду, після подання касаційної скарги.

6.3.    Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4.    З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту» в редакції Закону, чинного станом на 19.01.2019, та необхідність відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №    905/1227/17, не підтвердилися, не спростовують правильних висновків по суті спору суду апеляційної інстанції, а тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення.

7. Розподіл судових витрат
7.1.    Судовий збір за подання касаційної скарги у порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях залишити без задоволення. 

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2021 у справі №    905/1551/20 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Н. О. Багай

Судді                                                                                              І. С. Берднік  
                                                                                                                                
                                                                                                       Ю. Я. Чумак