ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

          10 лютого 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/7157/21	

головуючий суддя І інстанції – Сіпака А.В.

          Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
          головуючого судді  (доповідача)   Іванова С.М.,
          суддів:                      Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,      
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу    ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.11.2021 року в адміністративній справі №280/7157/21 за позовом   ОСОБА_1  до  Управління праці та соціального захисту  населення по Заводському району Запорізької міської ради    про стягнення заборгованості,- 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району, в якому просив:
- стягнути з  відповідача  на користь позивача  нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 12.12.2013 по 22.01.2021 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2011 у справі № 2- а-2862/11, у загальній сумі 9891.92 грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02.11.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вищезазначене рішення, як незаконне та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки відповідачем було порушено грошове зобов`язання з виплати одноразової компенсації, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стянення інфляційних втрат і 3 процентів річних, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.
Відзив від відповідача на адресу суду не надходив.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції, постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2011 року у справі № 2-а-2862/2011 визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району щодо відмови ОСОБА_1     в перерахунку щорічної допомоги на оздоровлення, передбаченої    статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобовязано Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району донарахувати та виплатити ОСОБА_1      щорічну допомогу на оздоровлення відповідно до    ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»    у розмірі    пяти    мінімальних заробітних плат    за період з    21 січня 2011 року, за відрахуванням фактично проведених виплат.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2013 року постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2011 року у справі № 2-а-2862/2011 залишено без змін.
Позивач зазначає, що сума заборгованості йому так і не виплачена, тому звернувся до суду з позовною заявою в якій просить суд стягнути з Управління праці та соціального захисту населення по Заводському району Запорізької міської ради на користь ОСОБА_1 нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 12 грудня 2013 року по 22 січня 2021 року на суму заборгованості нарахованої на виконання постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2011 року у справі № 2-а-2862/2011, у загальній сумі 9    891.92 грн.
Вирішуючи спір між сторонами та  відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2011 року у справі № 2-а-2862/2011 не визначено розмір заборгованості щодо щорічної грошової допомоги на оздоровлення передбаченої вимогами статті 48 ЗУ “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, стягнення грошових сум ним не встановлено, тобто між сторонами відсутні грошові зобов`язання, то вимога ОСОБА_1 про стягнення суми індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми боргу не підлягає задоволенню.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події».
Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, в даному випадку відсутні цивільно-правові відносини між позивачем та відповідачем як суб`єктом владних повноважень, наявність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.
У відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку ст.11 Цивільного кодексу України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму, відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні ст.625 Цивільного кодексу України.
Також, за змістом норми права наведеної у ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Проте, у позивача не виникло право на застосування наслідків порушення грошового зобов`язання відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2011 року у справі № 2-а-2862/2011  не визначено грошового зобов`язання до стягнення, таке рішення має зобов`язальний характер, а тому у справі відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 19.08.2020 у справі №826/7444/16, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.11.2021 року в адміністративній справі №280/7157/21    - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених     п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.          

          Головуючий суддя                                                                      С.М. Іванов 

          Суддя                                                                                          О.М. Панченко 

          Суддя                                                                                          В.Є. Чередниченко