КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 лютого 2022 року місто Київ.
Справа 756/10637/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5471/2022
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача:                     Желепи О.В.,
суддів:                                        Кравець В.А., Мазурик О.Ф.
за участю секретаря судового засідання: Беби В.А.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2  на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року (ухвалене в складі судді Белоконної І.В.) 
в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДЖОБЕР» про визнання договору частково недійсним, -
 
ВСТАНОВИВ:
  Позивач у липні 2021 року через свого представника звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача та просила визнати недійсним пункт 6.2. Договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (оферти) № 355793 від 08.07.2019, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «ДЖОБЕР» та ОСОБА_2 .
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «ДЖОБЕР» 08.07.2019 було укладено Договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (оферти) № 355793 на суму 3 000,00 гривень на споживчі потреби на 25 календарних днів: з 08.07.2019 по 01.08.2019 включно, зі сплатою процентів 1,9 % в день на суму позики (693,5% річних), а у разі часткового погашення - на непогашену частину позики.
Відповідно до умов договору загальна вартість позики 4 425,60 гривень, з яких: 3 000,00 гривень - сума позики, 1 425,00 гривень - сума нарахованих процентів.
У разі порушення позичальником своїх грошових зобов`язань у вигляді несвоєчасного повернення або неповернення суми позики та несвоєчасної сплати або несплати процентів за користування позикою, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 2,9% від загальної суми належних та несплачених платежів (суми заборгованості) за договором за кожен день прострочення платежу - визначену п. 6.2. Договору.
Позивач вважає вказаний пункт договору несправедливим, оскільки загальний розмір пені за його умовами становить 1 058,5% річних, що суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг.
Позивач ОСОБА_2 стверджує, що при укладенні договору їй не надано інформацію про те, що реальний розмір пені за договором становить 1058,5% річних, зокрема зазначена інформація не була відображена відповідачем в детальному розписі сукупної вартості позики.
Також додає, що умови договору, якими передбачено сплату позичальником пені за невиконання зобов`язань, не містять обмеження щодо строку нарахування пені і розміру такої неустойки.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року в задоволені позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням позивач через представника подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову та визнання недійсним положень пункту 6.2 договору.
 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом помилково не застосовано Закон "Про захист прав споживачів". Позивач вимоги обґрунтовував посилаючись на невідповідність умов договору пункту 5 частини 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а суд в рішенні посилався на ст.11 Закону. Суд не звернув увагу, що положення договору не відповідають ст. 21 ЗУ "Про споживче кредитування", відповідно до якого обмежено максимальний розмір пені. Суд не врахував висновки ВП ВС від 01.06.2021 року, щодо співвідношення свободи договору і таких засад як справедливість та добросовісність. Суд не врахував що умови договору порушують принцип добросовісності,  призводять до істотного дисбалансу, та завдають істотної шкоди споживачеві.
В судовому засіданні представник позивача доводи скарги підтримав.
Представник відповідача   проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку   про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини. 
Між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «ДЖОБЕР» 08.07.2019 було укладено Договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (оферти) № 355793 на суму 3 000,00 гривень на споживчі потреби на 25 календарних днів: з 08.07.2019 по 01.08.2019 включно, зі сплатою процентів 1,9 % в день на суму позики (693,5% річних), а у разі часткового погашення - на непогашену частину позики.
Відповідно до умов договору загальна вартість позики 4 425,60 гривень, з яких: 3 000,00 гривень - сума позики, 1 425,00 гривень - сума нарахованих процентів.
 Відповідно до п. 6.2  договору у разі порушення позичальником своїх грошових зобов`язань у вигляді несвоєчасного повернення або неповернення суми позики та несвоєчасної сплати або несплати процентів за користування позикою, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 2,9% від загальної суми належних та несплачених платежів (суми заборгованості) за договором за кожен день прострочення платежу. 
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця.
Суд встановив, що позивачка брала кредит на 25 днів, відповідно на правовідносини, що склались між сторонами вказаний закон не поширюється.
Проаналізувавши зміст спірного положення договору, суд встановив, що Договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (оферти) № 355793 від 08.07.2019 містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач була ознайомлена зі всіма істотними умовами кредитного договору завчасно, що підтверджується електронним підписом позивача про прийняття пропозиції укласти договір.
Судом не встановлено, що положення договору, які позивач просить визнати недійсними, в момент укладення договору не відповідали вимогам закону та були несправедливими та такими, що могли завдати збитків позивачу. 
Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відтак суд вважав за необхідне зауважити, що незгода з розміром неустойки не є підставою для визнання відповідного пункту в договорі позики недійсним. До того ж нарахований позикодавцем розмір боргу за пенею може бути зменшений судом у випадку подання відповідного позову до боржника.
Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду про безпідставність та недоведеність заявлених позовних вимог відповідають таким обставинам та вимогам закону.
Доводи позивача в тій частині, що умови договору є такими що обмежують права споживача оскільки відповідно до п.5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливими,  колегія суддів не приймає з огляду на те, що відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів, цей закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування"
Як вірно встановив суд першої інстанції, оскільки позивачка брала кредит всього на 25 днів то положення Закону "Про споживче кредитування на неї також не поширюється" .
Стосовно доводів про не вірне застосування ст. 18 Закону  "Про захист прав споживачів", то колегія суддів зазначає, що не можна вважати несправедливим, передбачений договором розмір пені, з  огляду на те, що укладаючи договір позивачка розуміла, що якщо вона не поверне кошти в термін , що менше ніж один місць, вона буде сплачувати пеню за кожен день прострочення. Відповідно лише від волі позивача залежало чи укладати їй договір на запропонованих умовах, в тому числі і щодо пені. Остання могла і повинна була передбачати негативні наслідки в разі не повернення кредиту в строк. Тому з огляду на умови договору та їх обізнаність позивача в момент укладення, суд не вважає їх не справедливими, оскільки лише від поведінки позивача залежить розмір неустойки, а також взагалі настання підстав для її виплати.
Тобто суд вважає, що за обставинами даної справи з урахуванням вищенаведеного, був дотриманий баланс інтересів споживача і принципу свободи договору.  І суд вірно застосував принцип свободи договору з огляду на те, що лише від волі позивача залежало чи укладати їй договір на тих умовах , що їй пропонувались чи ні, і остання могла розрахувати свої можливості щодо повернення чи не повернення кредиту в ті короткі строки на які вона його отримувала.
Посилання на ч. 2 ст. 21 ЗУ "Про споживче кредитування" є безпідставною, оскільки як вірно встановлено судом цей закон не застосовується до договорів кредитування зі строком повернення кредиту до одного місяця.
В ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов оспорюваного  договору вимогам законодавства.
 Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду по суті спору та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсними без змін, а скарги без задоволення.
Керуючись статтями 268, 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови  складено 23 лютого 2022 року.
Головуючий                                                                                             О.В. Желепа
 
Судді:                                                                                                        В.А. Кравець
 
                                                                                                                   О.Ф. Мазурик