ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» січня 2022 року

м. Харків

справа № 643/15890/20

провадження № 22ц/818/924/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів        -                         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря -          Черненко В. О.,
учасники справи: 
позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 ,
третя особа - Московський відділ державної виконавчої служби м. Харків Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків)
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 травня 2021 року в складі судді Горбунової Я.М.
в с т а н о в и в:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Московський відділ державної виконавчої служби м. Харків Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) про звільнення від сплати заборгованості по аліментам та припинення нарахування аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що з 03 грудня 2003 року по 19 серпня 2009 року вона з ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначила, що після розірвання шлюбу діти завжди проживали разом з нею. За рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2009 року у справі № 2-7496/2009 відповідач повинен був сплачувати на її користь аліменти на утримання дітей.

Вказала, що з червня 2013 року по 25 квітня 2016 року вона проживала у державі Ізраїль, а діти проживали разом з їхнім батьком. Однак, весь цей час вона спілкувалася з дітьми та колишнім чоловіком, а також матеріально їм допомагала. 

Посилалася на те, що за час її відсутності в Україні рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2014 року визначено місце проживання дітей разом із відповідачем. За рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2014 року у справі № 643/12308/14-ц припинено стягнення аліментів з ОСОБА_3 та присуджено стягнення аліментів з неї на користь відповідача. 

Зазначила, що їй не було відомо про вказані рішення. Лише від судового виконавця вона дізналася про наявність заборгованості по сплаті аліментів. Вона намагалася оскаржити зазначені рішення, але не змогла довести, що утримувала дітей, оскільки перекази коштів здійснювала найбільш зручними способами, а не для отримання доказів.

Вказала, що, повернувшись в Україну, вона придбала квартиру, у якій зробила ремонт. З серпня 2017 році стала проживати там разом з сином, який знаходився на її повному утриманні. Батько дитини проживає разом з дочкою і опікується нею, матеріальної допомоги на утримання сина не надає. 

З грудня 2017 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_3 народила дитину, ОСОБА_6 . З цього часу вона та її син фактично перебувають на утриманні її теперішнього чоловіка, у зв`язку з чим вона не може сплачувати будь-яких аліментів, так як є непрацездатною у зв`язку з доглядом за дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 

Посилалася на те, що протягом останніх трьох років, не зважаючи на наявні рішення суду, фактичні обставини свідчать про те, що батько дітей - відповідач має на утриманні лише дочку ОСОБА_7 , яка постійно з ним проживає, а вона має на утриманні сина ОСОБА_8 , який проживає з нею та знаходиться на забезпеченні її родини. Тобто, фактичних боргових зобов`язань сторони не утворюють, але, незважаючи на це, державна виконавча служба нараховує аліменти. За таких обставин у неї утворилася заборгованість зі сплати аліментів у сумі 150 086,53 грн.

Просила припинити нарахування аліментів за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 217 року у справі № 643/12308/2014-ц; звільнити її від сплати заборгованості по аліментам в розмірі 150 086,53 грн.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено частково, стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви (20 серпня 2014 року) до досягнення найстаршою дитиною повноліття, які були стягнуті на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2017 року у справі № 643/12308/14-ц припинено в частині стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; звільнено ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виконавчому провадженні № 55034620 з примусового виконання виконавчого листа № 643/12308/14-ц, виданого 07 вересня 2017 року Московським районним судом м. Харкова, з вересня 2017 року; в задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду змінити, постановити у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини у справі, не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що з 2018 року по теперішній час вона є непрацездатною особою, перебуває на утриманні свого чоловіка, перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, тому не працює та не може сплачувати ані поточні аліменти, ані заборгованість, що виникла не з її вини. Зазначила, що на утриманні її чоловіка знаходиться три особи. Також, він сплачує аліменти на утримання дитини від першого шлюбу. На теперішній час її чоловік отримує заробітну плату в розмірі 6500,00 грн. Тобто, на одного члена родини після утримання аліментів це становить приблизно 1500,00 грн, що є нижче прожиткового мінімуму. Зазначила, що вона позбавлена будь-якої можливості сплатити заборгованість по аліментам. Вказала, що, ухвалюючи рішення про відмову від звільнення від сплати заборгованості, суд фактично погіршує майновий стан інших дітей родини « ОСОБА_1 » на користь дитини відповідача. 

02 листопада 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що дочка проживає з ним та знаходиться на його утриманні. Він не заперечує, що син дійсно з кінця серпня 2017 року мешкає разом із позивачкою, а відтак і підстави для стягнення з позивачки аліментів на його користь на утримання двох неповнолітніх дітей перестали існувати саме з цього часу. У зв`язку з чим він не заперечує проти задоволення позовної вимоги щодо припинення стягнення з позивачки на його користь аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини від усіх видів її заробітку, саме з вересня 2017 року. Також, він не заперечує проти позовної вимоги про звільнення її від сплати заборгованості по аліментам, що утворилась в період з вересня 2017 року і по теперішній час. Зазначив, що 30 грудня 2020 року державним виконавцем виконано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей за період з серпня 2014 року до серпня 2017 року, розмір якої склав 55 885,33 грн. Ця заборгованість утворилась саме за той період, коли обидві неповнолітні дитини перебували на його утриманні. За цей період позивачка не надавала кошти на утримання дітей, а, звертаючись до суду з позовом, позивачка, не наводячи жодного законного обґрунтування, просила звільнити її від сплати заборгованості за вказаний період. Вважав посилання позивачки на її непрацездатність у зв`язку із народженням у неї в 2019 році дитини, як на підставу для звільнення від сплати заборгованості по аліментам є недоречною, оскільки заборгованість виникла в період з 2014 року по 2017 рік. Вказав, що позивачка є працевлаштованою особою щонайменше з листопада 2020 року, а саме працює інструктором в школі водіння, про що свідчать публікації у соціальних мережах.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано принципом рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7,8).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2014 року у справі № 643/12308/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, позовну заяву задоволено в повному обсязі, стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2009 року у справі № 2-7496/2009 припинено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви (20 серпня 2014 року) до досягнення найстаршою дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн (а.с.9,45).

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вказане судове рішення скасовано ухвалою суду від 15 липня 2016 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2017 року у справі № 643/12308/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, позовну заяву задоволено в повному обсязі, стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2009 року у справі № 2-7496/2009 припинено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви (20 серпня 2014 року) до досягнення найстаршою дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 243,60 грн (а.с.10-11).

Постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ВП № 55034620 від 31 жовтня 2017 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 643/12308/14-ц, виданого 07 вересня 2017 року Московським районним судом м. Харкова (а.с.13).

Як вбачається з розрахунку заборгованості Московського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерство юстиції (м. Харків) станом на 01 серпня 2020 року за період з серпня 2014 року по липень 2020 року включно заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів складає 150 086,53 грн (а.с.14-15).

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2014 року у справі № 643/18550/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дітей, позов задоволено, визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком - ОСОБА_3 (а.с.44).

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вказане заочне рішення ухвалою суду від 31 серпня 20166 року скасовано і призначено справу до розгляду. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2017 року позов задоволено, визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_3 

02 грудня 2017 року ОСОБА_1 вдруге зареєструвала шлюб з ОСОБА_14 , від якого у них народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.16,17).
Як вбачається з довідок про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_4 з 18 жовтня 2018 року зареєстрований разом із своєю матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18,19).

27 вересня 2019 року ОСОБА_3 вдруге зареєстрував шлюбу з ОСОБА_15 , та у них народився син ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.47,48).

Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам № 116837 від 31 грудня 2020 року, складеного Московським відділом державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерство юстиції (м. Харків), станом на 20 серпня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 по аліментам за період з серпня 2014 року по серпень 2017 року включно становила 55 885,33 грн (а.с.51).

Сторони не заперечують проти того, що їхній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з кінця серпня 2017 року проживає разом із своєю матір`ю ОСОБА_1 , а дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилася проживати разом із батьком ОСОБА_3 , а тому в силу частини першої статті 82 ЦПК України ці обставини не потребують встановлення.

В суді апеляційної інстанції представниця ОСОБА_1 підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»  кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України  та  статтею 180 СК України  передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Зі змісту статей 179 - 181 СК України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає їх на дитину.

Як встановлено судом першої інстанції з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання дітей. Зазначене рішення набрало законної сили та виконується позивачем.

За змістом частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь - які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 не заперечував щодо задоволення позовної вимоги про припинення стягнення з позивачки на його користь аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини від усіх видів її заробітку, саме з вересня 2017 року. Також, він не заперечував проти позовної вимоги про звільнення позивачки від сплати заборгованості по аліментам, що утворилась в період з вересня 2017 року і по теперішній час.

Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви (20 серпня 2014 року) до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Таким чином, станом на час розгляду справи № 643/12308/14-ц та ухвалення у ній рішення, обидві дитини колишнього подружжя проживали разом з їхнім батьком ОСОБА_3 . 

Визначальною обставиною для отримання одним з батьків аліментів на утримання дитини є факт проживання дитини із тим з батьків, який претендує на отримання аліментів.
Згідно з частиною 3 статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Як вбачається з матеріалів справи, син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг віку, який дозволяє йому самостійно обирати місце свого проживання, у зв`язку з чим він змінив місце свого фактичного проживання. З кінця серпня 2017 року став проживати разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , а дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилася проживати разом із батьком ОСОБА_3 .
Дане не заперечується сторонами.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_1 щодо припинення нарахування аліментів суд першої інстанції правильно виходив з того, що, оскільки законодавчо визначеною обставиною для отримання одним з батьків аліментів на утримання дитини є фактичне проживання дитини із тим з батьків, який претендує на отримання аліментів, зміна місця проживання дитини з іншим із батьків є підставою, яка вказує на необхідність звільнення платника аліментів від сплати таких періодичних платежів, адже у такому випадку той з батьків із ким проживає дитина набуває право на отримання аліментів, а в іншого з батьків таке право припиняється, що відповідає встановленому статтею 141 СК України принципу рівності прав та обов`язків батьків стосовно своєї дитини.

Оскільки син сторін, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з кінця серпня 2017 року проживає із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на її утриманні, а батько  ОСОБА_3  проживає окремо від дитини, підстави для подальшого стягнення аліментів з позивачки на користь відповідача (з часу звернення до суду з даною позовною заявою) відсутні.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивачки щодо припинення стягнення з неї аліментів на користь відповідача на утримання тільки неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Належних, допустимих та достовірних доказів та підстав для припинення стягнення аліментів з позивачки на користь відповідача щодо їхньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 не надала.

Також, погоджується колегія суддів з висновком суду першої інстанції щодо того, що позивачка має право на звільнення її від сплати заборгованості за аліментами лише на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка утворилась саме з вересня 2017 року, виходячи з наступного. 

Згідно з частиною другою статті 197 Сімейного Кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. 

У даному випадку істотною обставиною, яка передбачена положеннями частини 2 статті 197 СК України та дає підстави позивачці вимагати звільнення її від сплати заборгованості за аліментами є фактичне проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею з кінця серпня 2017 року, що відповідно вказує на знаходження дитини на утриманні позивачки, і відповідно за період проживання сина з позивачкою, вона може бути звільнений від сплати нарахованих та не сплачених за цей період аліментів.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам № 116837 від 31 грудня 2020 року, складеного Московським відділом державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерство юстиції (м. Харків), станом на 20 серпня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 по аліментам за період з серпня 2014 року по серпень 2017 року включно становить 55 885,33 грн.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка має право на звільнення її від сплати заборгованості за аліментами лише на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка утворилась саме з вересня 2017 року.

Підстави для звільнення позивачки від сплати заборгованості по аліментам за період з серпня 2014 року по серпень 2017 року включно в частині стягнення аліментів на сина  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також за весь період щодо стягнення аліментів на дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутні.

Доводи ОСОБА_1 щодо зміни її сімейного становища не впливають на правильність висновку суду. Укладення шлюбу з іншим чоловіком, народження у позивачки дитини не є підставою для звільнення її від сплати заборгованості по аліментам, оскільки народження дитини у 2019 році ніяким чином не могло вплинути на виникнення суми заборгованості за період з 2014 до 2017 рік.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 травня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 10 січня 2022 року.