УХВАЛА

21 грудня 2021 року 
м. Київ
Справа №  910/5648/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К., 
перевіривши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБ Нерухомість"  
на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 (суддя Мудрий С. М.)  
і постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2021 (головуючий суддя Шапран В. В., судді Андрієнко В. В., Буравльов С. І.) 
у справі № 910/5648/21
за позовом Державного підприємства "Управління справами Фонду державного майна України" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБ Нерухомість",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву,   
про стягнення заборгованості,  
ВСТАНОВИВ:
29.06.2021 рішенням Господарського суду міста Києва, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2021, позовні вимоги про стягнення 295 840,88 грн задоволено повністю. 
26.11.2021 скаржник надіслав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва в від 29.06.2021 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2021 у справі №    910/5648/21. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 01.12.2021 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ    О.    В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.
За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2021 у справі № 910/5648/21 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке. 
Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України, яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Таким чином, правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають вимогам вищенаведеної статті 129 Конституції України та узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини.
Положеннями частини сьомої статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у цій справі є стягнення 295 840,88 грн (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимоги, яку ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 було прийнято судом), що менше ніж п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2021 році (позову було подано у 2021 році). 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а)    касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Касаційна скарга не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в" і "г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а Суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Щодо посилань скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 і постановах Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 924/633/20 і від 16.03.2021 у справі № 922/266/20 колегія суддів зазначає таке. 
Предметом позову (з урахуванням зменшення розміру позовних вимог) у справі № 910/5648/21 є стягнення 129 297,24 грн пені, 30 402,40 грн штрафу, 28 492,58 грн 3 % річних і 107 648,66 грн інфляційних втрат.  
Задовольняючи позов, судами попередніх інстанцій було встановлено факт систематичного порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань в частині своєчасної сплати орендних платежів. Крім того, судами встановлено, що на день звернення з позовом до суду відповідачем було порушено строки орендних платежів у спірному періоді, при цьому відповідачем не було спростовано зазначене. 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що розмір пені та штрафу не є надмірно значним порівняно з сумою несвоєчасно виконаного зобов`язання зі сплати орендної плати, а ступінь виконання зобов`язання боржником не дає підстав вважати, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ВБ Нерухомість" належним чином виконувало умови договору.  
При цьому, у справі № 902/417/18, на яку посилається у своїй касаційній скарзі скаржник, сума нарахованого штрафу була більшою за суму основного боргу, а отже Велика Палата Верховного Суд у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, зазначила, що суди, виходячи з критеріїв розумності, справедливості та пропорційності, дійшла висновку, що суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. Отже, встановлено, що суди попередніх інстанцій, з урахуванням конкретних обставин справи, а саме - встановлення процентної ставки річних і її явної невідповідності принципу справедливості, може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. 
Водночас у справі № 910/5648/21, обставин очевидної неспівмірності заявлених вимог (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) суди не встановили. 
Щодо застосування статті 617 Цивільного кодексу України і статті 281 Господарського кодексу України без урахування висновків викладених у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 924/633/20 і від 16.03.2020 у справі 922/266/20 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 колегія суддів зазначає, що у цих справах зроблено загальний висновок щодо застосування зазначених скаржником норм, а судові рішення у цих справах прийняті за інших встановлених судами фактичних обставин, що свідчить про неподібність правовідносин у вказаних справах та у справі, яка переглядається.
Крім того, зроблені Судами у цих справах висновки щодо застосування статей 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України є універсальними і мають застосовуватись з урахуванням конкретних обставин справи та свідчать  про наявність у цих справах різних істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були постановлені відповідні судові рішення.
Верховний Суд виходить з того, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідки порушення зобов`язання, невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Верховний Суд також дійшов висновку, що застосоване у частині третій статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанції користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість, вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (постанови Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 24.02.2020 у справі № 917/686/19, від 26.02.2020 у справі № 922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19).
Доводи скаржника зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, необхідності переоцінки доказів у справі та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).
Таким чином законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першої  статті 293 Господарського процесуального кодексу України і це повністю узгоджується із положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За таких обставин, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у цій справі, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБ Нерухомість" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2021 у справі № 910/5648/21.
2. Матеріали касаційної скарги повернути скаржникові разом із доданими до неї додатками. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                О. В. Случ 
Судді                                                                                          Н. О. Волковицька     
                                                                                          С. К. Могил