Ухвала
 
17 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 522/19709/20
провадження № 61-2058ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про стягнення відсотків за користування грошовими коштами та інфляційних збитків,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - ГУ ПФУ в Одеській області) про стягнення відсотків за користування грошовими коштами та інфляційних збитків.
 
В обґрунтування свого позову зазначав, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року залишено без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2018 року у справі                                № 522/13690/17, яким зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області провести перерахунок пенсії згідно довідки про нараховане грошове забезпечення від 13 травня 2017 року № 448, які заявник отримував протягом останніх 24 місяців підряд перед звільненням з військової служби, призначити та виплачувати йому пенсію у розмірі, який обчислюється з грошового забезпечення до складу якого включені щомісячна додаткова грошова винагорода, винагорода за перебування в зоні АТО, грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, індексація, винагорода за виконання поставлених бойових завдань на території противника, які він отримував протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити виплату ОСОБА_1 суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 25 січня 2017 року. Рішення набрало законної сили.
 
Однак, нарахована доплата пенсії йому за період з 25 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року в сумі 63 654,98 грн зарахована на поточний рахунок по додатковій відомості лише 25 травня 2020 року відповідно до протоколу від 19 травня 2020 року № 23 засідання Комісії з питань погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649.
 
Вважав, що через протиправні дії відповідача, він несвоєчасно отримав виплату суми недоплаченого основного розміру пенсії, і як наслідок поніс збитки, а тому з відповідача підлягають стягненню, у відповідності до положень статті 625 ЦК України, встановлений індекс інфляції за весь час прострочення, та три проценти річних від простроченої суми з 28 серпня 2018 року (дата набрання законної сили рішень судів у справі № 522/13690/17) по 25 травня 2020 року (дата часткової виплати недоплаченої частини основного розміру пенсії), на підтвердження суми яких надано відповідний розрахунок.
 
Ураховуючи вищевикладене, просив суд стягнути з ГУ ПФУ в Одеській області на свою користь три відсотки річних за користування грошовими коштами у розмірі 3 325,36 грн, та інфляційні збитки у розмірі 7 772,90 грн, а разом, 11 098,26 грн.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28 грудня                        2021 року,позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Стягнуто з ГУ ПФУ в Одеській області на користь ОСОБА_1 три відсотки річних за користування грошовими коштами у розмірі 3 325,36 грн та інфляційні збитки в розмірі 7 772,90 грн.
 
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що відповідач, всупереч встановленого рішенням суду обов`язку, вчинив дії які свідчать про несвоєчасне виконання ним зобов`язань, визначених рішенням суду, в результаті чого позивач із затримкою отримав виплату суми недоплаченого основного розміру своєї пенсії з                28 серпня 2018 року (день набрання чинності рішенням суду) по 25 травня 2020 року (день фактичного часткового виконання рішення суду). Судами зазначено, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту затримки з виплати суми недоплаченої частини основного розміру пенсії. На підтвердження суми 3 відсотків річних та суми інфляційних втрат, позивачем надано відповідний розрахунок, який не спростований відповідачем.
 
02 лютого 2022 року ГУ ПФУ в Одеській області звернулось до Верховного Суду                       із касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси                             від 01 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову у цій справі є стягнення відсотків за користування грошовими коштами та інфляційних збитків у загальному розмірі 11 098,26 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (248 100,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.      
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи                від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                          v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржуються до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України як підставу для оскарження у касаційному порядку судових рішень у малозначних справах визначено ситуацію, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
 
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
 
Посилання заявника на постанови Верховного Суду у справах, де за подібних відносин, але різних фактичних обставин, встановлено інші умови договірного регулювання відносин сторін спору, не є підтвердженням відсутності єдності у правозастосовчій практиці у справах щодо стягнення відсотків за користування грошовими коштами та інфляційних збитків. 
 
Заявником у касаційній скарзі не сформульовано правову проблему, яка на думку заявника, є фундаментальною і потребує вирішення Верховним Судом. 
 
Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга не містить належного обґрунтування наявності підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для перегляду малозначної справи судом касаційної інстанції. 
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що справа має для нього виняткове значення, як на наявність підстави, передбаченої підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, є безпідставним, оскільки не містить будь-якого обґрунтування. 
 
Формальне посилання у касаційній скарзі на зазначений пункт, без наведення відповідного обґрунтування, не може бути підставою для висновків суду касаційної інстанції, що у цій справі наявні обставини, за яких рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті                         19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394                    ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про стягнення відсотків за користування грошовими коштами та інфляційних збитків відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     С. О. Погрібний