ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/748/22 Справа № 210/3175/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Бондар Я.М.,
суддів: Зубакової В.П., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач- Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні,відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця», представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Марченка Євгенія Володимировича на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року, ухваленого суддею Сільченком В.Є. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні), -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю матері.
В обґрунтування позову зазначив, що 04 березня 2000 року з його матір`ю ОСОБА_2 , що працювала оператором поста сигналізації на ст.Кривий Ріг-головний, що відноситься до сфери управління Відповідача, стався нещасний випадок внаслідок наїзду на неї тепловозом ЧМЄ-2350 під час виконання службових обов`язків. 
Відповідно до Акту №1 форми Н-1 про нещасний випадок, що було затверджено 21.03.2000 року, 04 березня 2000 року о 18 годині 50 хвилин на 3-ю колію зі станції Допоміжна прибув поїзд №3510. Черговий по станції ОСОБА_3 по двосторонньому зв`язку передав на пост №4 розпорядження про закріплення вагонів на 3-й колії. ОПЦ ОСОБА_2 , згідно встановленого регламенту переговорів з приміщення поста дублювала по двохсторонньому парковому зв`язку получене розпорядження і пішла його виконувати. Приблизно в цей час, о 18 годині 55 хвилин з колії №4 на станцію Допоміжна відправився поїзд №3515 з електровозом ВЛ-8 під управлінням машиніста ОСОБА_4 . ОПЦ ОСОБА_2 слідувала від стрілочного посту №4 до стелажу з гальмівними башмаками що знаходяться на міжколії 5-6 в середині 5-ї колії. Через гуркіт прямуючого по сусідній 4-й колії поїзда вона не чула, що ззаду неї рухається тепловоз і внаслідок наїзду була смертельно травмована тепловозом ЧМЄ-2350 під керуванням машиніста ОСОБА_5 , що прямував з МВРП через напівгірку по вільній 5-й колії. 
Внаслідок травм, отриманих в результаті наїзду на неї потягом, мати позивача - ОСОБА_2 загинула. 
Смерть його матері настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та обумовлена не належним виконанням Відповідачем вимог законодавства стовно створення та підтримання безпечних умов праці. 
Особами, що допустили порушення законодавства про охорону праці, відповідно до п.10 Акту, стали маневровий диспетчер ОСОБА_6 , що порушив вимоги п.1.2 Правил технічної експлуатації залізниць України та ОСОБА_7 - начальник станції, що порушив вимоги п.1.2 Правил технічної експлуатації залізниць України. 
До подій нещасного випадку, мати позивача, відповідно до наведеної в Акті про нещасний випадок інформації, працювала за професією 11 років 10 місяців та мала загальний стаж роботи 33 роки.
Позивач у позові зазначив, що внаслідок смерті матері йому було завдано значної моральної шкоди, яка полягала у втраті ним рідної йому людини, яку він дуже любив і поважав, як і будь-який син. Смерть матері призвела до того, що він постійно перебуває у напруженому психічному стані, постійно згадуючи близьку для нього людину, яку він втратив в достатньо молодому віці, окрім того, думки про матір та обставини її загибелі не залишають його і до теперішнього часу. Після смерті матері він залишився без її піклування, можливого отримання від неї поради, любові, піклування, турботи і не може відновити свою душевну рівновагу.
У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду та просив стягнути з Відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди в зв`язку із загибеллю матері 408 600 гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб.
Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю матері задоволені частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця»  на користь ОСОБА_1  суму моральної шкоди, завданої внаслідок смерті працівника на виробництві у розмірі 220 000,00 (двісті двадцять тисяч) гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 2200,00 (дві тисячі двісті гривень).
Відповідач, АТ «Українська залізниця», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити позовну заяву без розгляду або відмовити позивачеві у задоволенні позову в повному обсязі або зменшити розмір, стягнутої судом моральної шкоди до розумних меж та здійснити розподіл судових витрат.
При цьому, скаржник зазначає, що до позовів з відшкодування моральної шкоди не може бути застосовано положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому суд першої інстанції неправомірно відмовив Відповідачу в задоволенні заяви про залишення позову без руху для сплати Позивачем судового збору.
Окрім того, Відповідач вважає, що оскільки смерть матері Позивача настала у 2000 році, а в суд останній звернувся в 2021 році, він пропустив 3-х річний строк позовної давності.
Також, скаржник зазначає, що судом не була врахована відсутність вини підприємства у настанні нещасного випадку, наслідком, якого стала смерть матері Позивача та наявність вини самої постраждалої ОСОБА_2 , яка грубо порушила правила безпеки при знаходженні на залізничних коліях, тому у відшкодуванні моральної шкоди має бути відмовлено або зменшено її розмір до розумних меж.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1  - адвокат Марченко Є.В., просить змінити оскаржуване судове рішення, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Відповідача на користь Позивача до заявлених у позові вимог, тобто до 408 600 грн.
Представник позивача вважає, що судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоду не повно враховано положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року, оскільки визначений судом до стягнення розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, оскільки є надто заниженим.
Відзиви на апеляційні скарги сторін не подано.
09.03.2022 від представника Відповідача - адвоката Хлабистіна Д.М. надійшло клопотання в якому останній, посилаючись на введений в Україні воєнний стан, а також на те, що судами України через воєнний стан належним чином не забезпечується повідомлення учасників справи про дату та час розгляду справи, направлення сторонам прийнятих рішень, сторони позбавлені можливості знати про дату та час розгляду справи, а також на те, що АТ «Українська залізниця» через введення воєнного стану знаходиться в стані простою, поштова кореспонденція з суду не отримується, просить розгляд справи відкласти до усунення зазначених обставин або розглянути можливість про зупинення розгляду справи.
Так, згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Як вбачається з матеріалів справи, провадження за апеляційними скаргами сторін на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року відкрито ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року.
Розгляд справи було призначено на 09 березня 2022 року.
Ухвала суду апеляційної інстанції про відкриття апеляційного провадження по справі та повідомлення про дату, час і місце апеляційного розгляду були надіслані  судом апеляційної інстанції сторонам справи, зокрема і на електронні адреси АТ «Укрзалізниця»- uz@uz.gov.ua та АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» - p.a-secretary@dp.gov.ua.
Ухвала суду апеляційної інстанції та повідомлення про дату, час і місце апеляційного розгляду справи отримані АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» - 04.01.2022 року.
Окрім того, 20.01.2022 на адресу суду апеляційної інстанції від представника Відповідача - адвоката Хлабистіна Д.М. надійшло клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 09 березня 2022 року на 10:10 годин в режимі відео конференції за допомогою сервісу EASYCON, що свідчить про належне повідомлення сторін, зокрема сторони Відповідача про день, час і місце апеляційного перегляду справи.
09.03.2022 року представник Відповідача Хлабистін Д.М. в призначений час - 10:10 годин не вийшов на відеоконференцзв`язок з судом апеляційної інстанції.
Згідно із ст.372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на належне повідомлення сторін, зокрема і сторони Відповідача про дату та час призначення апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, оскільки причини про відкладення розгляду справи наведені Відповідачем у клопотанні спростовуються наявними у справі доказами про належне повідомлення сторін.
Статтею 252 ЦПК України визначено право суду, за яких підстав він має право зупинити провадження у справі. 
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.
Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.
Наведені Відповідачем у клопотанні обставини для зупинення розгляду справи не є підставою для зупинення провадження у даній справі, у зв`язку з чим, заявлене Відповідачем клопотання не підлягає задоволенню.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_1 , про що Дзержинським районним відділом РАЦС м.Кривого Рогу 02 вересня 1971 року зроблено відповідний актовий запис №2309. Батьками ОСОБА_1 зазначені: батько - ОСОБА_8 , мати - ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 02 вересня 1971 року. (а.с. 11).
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 51 рік, про що в книзі реєстрації актів про смерть 06 березня 2000 року зроблено запис за №333, причина смерті - грубі травматичні порушення кісток скелета і внутрішніх органів несумісних з життям, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 06 березня 2000 року. (а.с. 12).
Відповідно до Акту №1 про нещасний випадок (затверджений 21 березня 2000 року), ОСОБА_2 , працювала у відповідача оператором поста централізації на станції Кривий Ріг. Загальний стаж роботи складав 33 роки за професією під час якої стався нещасний випадок 11 років 10 місяців.
04 березня 2000 року о 18 годині 50 хвилин на 3-ю колію зі станції Допоміжна прибув поїзд №3510. Черговий по станції ОСОБА_3 по двосторонньому зв`язку передав на пост №4 розпорядження про закріплення вагонів на 3-й колії. ОПЦ ОСОБА_2 , згідно встановленого регламенту переговорів з приміщення поста дублювала по двохсторонньому парковому зв`язку получене розпорядження і пішла його виконувати. 
Приблизно в цей час, о 18 годині 55 хвилин з колії №4 на станцію Допоміжна відправився поїзд №3515 з електровозом ВЛ-8 під управлінням машиніста ОСОБА_4 . 
ОПЦ ОСОБА_2 слідувала від стрілочного посту №4 до стелажу з гальмівними башмаками що знаходяться на міжколії 5-6 в середині 5-ї колії. Через гуркіт прямуючого по сусідній 4-й колії поїзда вона не чула, що ззаду неї рухається тепловоз і внаслідок наїзду була смертельно травмована тепловозом ЧМЄ-2350 під керуванням машиніста ОСОБА_5 , що прямував з МВРП через напівгірку по вільній 5-й колії. Під час травмування постраждала була без сигнальних приладів і сигнального жилета, у взутті, що не відповідає встановленим нормам.
В п.7 Акту причиною нещасного випадку є грубе порушення постраждалою, ОПЦ ОСОБА_2 , правил безпеки при знаходженні на залізничній колії, що виразилося у виконанні посадових обов`язків без сигнального жилету і сигнальних приладів. Порушення п.п.1.18, 7.4 ЦД-0019 «Інструкції старшого чергового стрілочного поста, чергового стрілочного поста, оператора поста централізації та сигналіста. 
Відповідно до п.10 Акту зазначено, що особи, які допустили порушення законодавства про охорону праці стали ОСОБА_2 , оператор поста централізації, порушила п. 1.18, 7.4 ЦД-0019 «Інструкції старшого чергового стрілочного поста, чергового стрілочного поста, оператора поста централізації та сигналіста», маневровий диспетчер ОСОБА_6 , що порушив вимоги п. 1.2 Правил технічної експлуатації залізниць України та ОСОБА_7 - начальник станції, що порушив вимоги п. 1.2 Правил технічної експлуатації залізниць України. (а.с. 7-10)
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходив з того, що смерть матері позивача сталася внаслідок нещасного випадку під час виконання останньою трудових обов`язків на підприємстві Відповідача, який не створив безпечні умови праці, тому роботодавець повинен відшкодувати сину загиблого працівника моральну шкоду, спричинену смертю матері ОСОБА_2 . 
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як і погоджується з визначеним судом до відшкодування розміром моральної шкоди, стягнутої з Відповідача на користь Позивача та не погоджується з доводами АТ «Укрзалізниця» щодо відсутності підстав для задоволення позову та завищеним розміром моральної шкоди, як і не погоджується з доводами сторони Позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди, з огляду на таке.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування   шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.
Згідно зі ст.ст.440, 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.
При цьому, відповідно до ст.441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно зі ст.450 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки.
Крім того, відповідно до ч.2 ст.456 ЦК УРСР в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Згідно ч.1,3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників в галузі охорони праці.
Також, у відповідності до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності згідно ст.83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються. Дана норма також регламентується п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Відповідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Виходячи з аналізу зазначеної норми закону вбачається, що право на відшкодування моральної шкоди чоловікові, дружині, батькам, дітям, а також особам, які проживали з померлим однією сім`єю виникає у разі, якщо встановлено причинний зв`язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров`я на виробництві.
Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
З огляду на вищезазначене вбачається, що внаслідок незабезпечення відповідачем безпечних умов праці Позивач втратив свою матір. Втрата є такою, що не може бути відновлена, а тому його душевні страждання будуть тривати і надалі.
Також суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 6 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992р. N 2694-XII (зі змінами та доповненнями), які діяли на час виникнення правовідносин, передбачено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.
Стаття 153 Кодексу законів про працю України передбачено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.
Як вище судом зазначалось, відповідно до Закону України «Про охорону праці» та ст. 153 КЗпП України саме на власника підприємства покладається обов`язок щодо створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові.
Так, Актом про нещасний випадок який стався із ОСОБА_2 , встановлено, що остання працювала у Відповідача, нещасний випадок стався у робочій час на території підприємства. 
Акт, складений за формою Н-1 за фактом смерті ОСОБА_2 підприємством Відповідача не оскаржувався.
Відповідно до Закону України «Про охорону праці» та ст.153 КЗпП України, саме на власника підприємства покладається обов`язок щодо створення безпечних і нешкідливих умови праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові.
У п.10 Акту про нещасний випадок який стався із ОСОБА_2 , окрім вини самої потерпілої ОСОБА_2 , також встановлена вина маневрового диспетчера ОСОБА_6 , та начальника станції ОСОБА_7 , які порушили вимоги п.1.2 Правил технічної експлуатації залізниць України. (а.с. 7-10)
Суд першої інстанції встановив, що нещасний випадок з матір`ю Позивача, який призвів до її смерті, стався внаслідок бездіяльності Відповідача, яка полягла в тому, що ним не забезпечено безпечні та нешкідливі умови праці, а також порушення самою ОСОБА_2 нормативного акту з охорони праці, тобто була встановлена вина підприємства, як і вина самої загиблої. Тому доводи Відповідача, що суд не взяв до уваги наявність вини ОСОБА_2 та відсутність вини підприємства у настанні нещасного випадку, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції і в оскаржуваному рішенні цим доводам надана належна правова оцінка. 
Факт спричинення моральної шкоди Позивачу у зв`язку із загибеллю матері підтверджується матеріалами справи. 
Судом встановлено, що Позивач переносить моральні страждання, оскільки внаслідок смерті матері, останній постійно перебуває у напруженому психічному стані. Позивач залишився без любові зі сторони рідної людини, матері. Отже, смертю матері Позивачу завдано глибоких моральних страждань. Факт смерті матері беззаперечно свідчить про те, що Позивач відчуває від цього негативні наслідки морального та психологічного характеру, тобто його нормальні життєві зв`язки порушено, у зв`язку із чим Позивачеві приходиться докладати додаткових зусиль для організації свого подальшого життя.
З наведених вище підстав, доводи Відповідача про недоведеність Позивачем факту моральних страждань, колегія суддів вважає необґрунтованими, такими, що не заслуговують на увагу.
Висновок суду першої інстанції, що Відповідач як підприємство, діяльність якого пов`язана з підвищеною небезпекою, зобов`язаний відповідати за завдану шкоду відпо відає вимогам закону і є належним чином обґрунтованим.
Визначаючи розмір відшкодування Позивачеві моральної шкоди, суд першої інстанції врахував обставини справи, характер та обсяг його душевних страждань, в зв`язку зі смертю близької людини, матері, наслідки викликані заподіяною шкодою - смертю найбільш близької людини; перенесені та діючі у теперішній час душевні страждання та переживання, тривалість перенесених страждань, зміни в житті викликані смертю матері, час, що пройшов з моменту смерті близької людини та до моменту звернення до суду і, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, стягнув з Відповідача на користь Позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю матері, грошові кошти в сумі 220 000 гривень.
На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання ОСОБА_1 , який втратив най близьку людину - матір, внаслідок незабезпечення Відповідачем дотримання працівниками підприємства техніки безпеки.
Не можуть бути прийняті до уваги посилання Відповідача, що визначеним судом розміром стягнутої моральної шкоди необґрунтований належним чином, оскільки смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.
Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону, обґрунтовано дійшов висновку, що Позивачеві заподіяна моральна шкода у зв`язку зі смертю матері на підприємстві Відповідача.
Доводи Відповідача про те, що суд першої інстанції повинен був залишити позов без руху для сплати Позивачем судового збору, колегія суддів вважає хибними, оскільки відповідно до положень п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» з подальшими змінами та доповнення, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.
З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що Відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди сину загиблої, а доводи Відповідача в апеляційній скарзі щодо наявності вини самої загиблої і відсутності підстав для задоволення позову, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, а також незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Згідно ч.5 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, підстав для перерозподілу судових витрат не має, проте з відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави, у відповідності до положень ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3300 грн. за подання позивачем ОСОБА_1 апеляційної скарги на рішення суду (2200 грн. х 150%= 3300 грн.).
Керуючисьст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця», представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Марченка Євгенія Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця»за подання позивачем апеляційної скарги на користь держави судовий збір у розмірі 3300 грн. (три тисячі триста гривень). 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 09 березня 2022 року.

Головуючий:

Судді: