УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 січня 2022 року
м. Київ
справа № 520/7114/16-к
провадження № 51-2857 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на вирок Суворовського районного суду                      м. Одеси від 21 квітня 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від                            26 жовтня 2021 року,
встановив:
Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2020 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 15 квітня 2020 року між прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у присутності захисника ОСОБА_7 , представника Затоківської селищної ради ОСОБА_8 , представника потерпілого ТОВ «Укрбудінвест» ОСОБА_9 .
ОСОБА_6  визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України (далі – КК), призначено йому узгоджене між сторонами покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, з позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень, на строк 1 рік зі штрафом у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України від (26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання») зараховано ОСОБА_6 у строк відбування основного покарання час його попереднього ув`язнення та перебування під вартою в період часу з 31 травня по 14 грудня 2016 року, з 18 грудня 2017 року по 29 травня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 визначено обчислювати з моменту його фактичного затримання, тобто з 31 травня 2016 року.
Ухвалено вважати ОСОБА_6 таким, що в рамках цього кримінального провадження відбув основне покарання, призначене у виді позбавлення волі. 
За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_6 визнано винуватим                       у зловживанні службовим становищем, тобто в умисному, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної особи використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди громадським інтересам, що спричинило тяжкі наслідки, вчиненому за попередньою змовою групою осіб .
Не погодившись із указаним вироком, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.
За ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2020 року щодо ОСОБА_6 – без змін.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 ставить вимогу про перевірку вказаних судових рішень у касаційному порядку та їх скасування з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити                            з таких підстав.
Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з п. 1 ст. 468 КПК у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Частиною 4 ст. 469 КПК передбачено, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
Як убачається з копії оскаржуваного вироку суду першої інстанції, 15 квітня 2020 року між прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_6 у об`єднаних кримінальних провадженнях                                           № 12014160000001104 від 13 листопада 2014 року і № 12016160480002054 від 27 травня 2016 року було укладено угоду про визнання винуватості.
За угодою ОСОБА_6 беззаперечно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК. При цьому суд з`ясував, що він розуміє права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК, наслідки укладення та затвердження цієї угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього в разі затвердження угоди судом. ОСОБА_6 погодився на призначення покарання, визначеного в угоді про визнання винуватості, укладеній між ним та прокурором.
Під час судового засідання ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_7 і прокурор укладену угоду про визнання винуватості від 15 квітня 2020 року підтримали, просили її затвердити. Представник потерпілого ТОВ «Укрбудінвест» ОСОБА_9 також не заперечував проти її затвердження.
А тому відповідно до положень ст. 469, ч. 6 ст. 474 КПК місцевий суд, переконавшись, що угода про визнання винуватості може бути укладена в цьому кримінальному провадженні, її укладення сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, й міра покарання визначена згідно ст. 65 КК, також урахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обґрунтовано затвердив угоду і призначив узгоджену сторонами міру покарання ОСОБА_6 .
З копії ухвали апеляційного суду вбачається, що суд під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався вимог закону, дав належну оцінку доводам, викладеним              в апеляційній скарзі ОСОБА_4 , які є майже аналогічними доводам у його касаційній скарзі, та із зазначенням мотивів прийнятого рішення залишив вирок без змін. 
Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень прав, свобод та інтересів ОСОБА_4 , які б були підставами для відмови                в затвердженні угоди про визнання винуватості ОСОБА_6 . 
З урахуванням наведеного ухвала апеляційного суду відповідає ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, за доводами касаційної скарги ОСОБА_4 колегія суддів суду касаційної інстанції не встановила.
Отже, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення скарги, колегія суддів вважає, що у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                              ОСОБА_3