Справа № 127/12121/21
Провадження № 22-ц/801/128/2022
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року	Справа № 127/12121/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                 Ковальчука О.В.,
суддів :                         Сала Т. Б., Якименко М. М.,
за участі секретаря         Ліннік Я. С.
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька у вихованні дитини, стягнення моральної шкоди,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Слізяком Назарієм Романовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 26 жовтня 2021 року суддею цього суду ОСОБА_3 , зі складанням його повного тексту 05 листопада 2021 року, 
В С Т А Н О В И В:
В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька у вихованні дитини, стягнення моральної шкоди, мотивуючи його тим, що сторони з 2017 року до лютого 2021 року проживали однією сім`єю, але не перебували в шлюбі та ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька – ОСОБА_4 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2020 року у справі № 127/9699/20 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_4 в розмірі ј частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.
Після припинення фактичних шлюбних відносин донька залишилась проживати з матір`ю. Позивач любить свою дочку, бажає спілкуватись з нею та виховувати її, однак відповідачка чинить перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини. Так, ОСОБА_2 не відповідає на телефонні дзвінки, не надає інформацію про розвиток та стан здоров`я дитини, не відчиняє двері, коли позивач приходить навідати дочку чи привозить продукти харчування і подарунки. Під час останньої короткої зустрічі з дитиною відповідач не давала можливості гуляти з дитиною на дитячому майданчику, на вулиці, забороняла обіймати дитину чи брати на руки, тощо, за чим спостерігали сусіди. Отже, відповідач не дає можливості батьку спілкуватися з дочкою, перешкоджає побаченням лише з мотивів особистої неприязні та наявності образ.
Між сторонами відсутня можливість дійти мирного вирішення питання щодо періодів та часу спілкування з дочкою, зокрема відповідач взагалі заперечує можливість таких відносин.
Вказані дії ОСОБА_2 впливають на емоційний стан позивача та завдають йому моральної шкоди, адже він не бачить свою дитину, не може отримати інформацію щодо її здоров`я, життя та розвитку.
Пославшись на викладене та на те, що відповідач позбавлений можливості вільно спілкуватися з донькою, ОСОБА_4 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною – ОСОБА_4 , визначити спосіб участі батька у вихованні доньки шляхом встановлення часу спілкуванні: щовівторка та щочетверга з 17 год. 30 хв. до 20 год. 00 хв. з відвідуванням місця проживання батька без присутності матері; першу і третю суботу кожного місяця з 10 год. 00 хв. по 20 год. 00 хв. неділі з відвідуванням місця проживання батька без присутності матері. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 . Визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні ОСОБА_4 до досягнення дитиною трьох років в присутності матері, встановленням часу спілкування: щовівторка щомісяця з 17:30 год. до 20:00 год.; щочетверга щомісяця з 17:30 год. до 20:00 год.; щосуботи щомісяця з 10:00 год. до 19:00 год. Після досягнення дитиною трьох років, без присутності матері: щовівторка щомісяця з 17:30 год. до 20:00 год.; щочетверга щомісяця з 17:30 год. до 20:00 год.; щосуботи щомісяця з 10:00 год. до 19:00 год. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням в частині вимог, у задоволені яких відмовлено, ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції у вказаній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просила суд змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні ОСОБА_4 . 
За приписами ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (ч. 1 ст. 360 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 178 ЦПК України визначено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.
Наведеними вище вимогами цивільного процесуального закону не передбачено можливості учасника справи оскаржувати судове рішення у відповідній частині шляхом подання відзиву на апеляційну скаргу, отже вимоги відповідача про зміну рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2021 року, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційним судом не розглядаються.
Водночас, відповідач долучила до відзиву на апеляційну скаргу нові докази, які відповідно до положень ч. 3 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не приймаються, оскільки такі докази відповідач до місцевого суду не подавала, письмово не повідомляла про об`єктивні причини неможливості їх надати, клопотання про встановлення додаткового строку для подання цих доказів не заявляла.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, рішення суду цим вимогам відповідає не в повній мірі, тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
Частково задовольняючи позовні вимоги в частині визначення способу участі батька у вихованні дитини суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи вік дитини, відсутність на даний час спілкування між батьком і дитиною, а також з метою забезпечення інтересів дитини, яка є малолітньою, потребує особливого харчування та догляду, побачення батька з дитиною у відсутність матері до досягнення дитиною трьохрічного віку є неможливим.
Із такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись з огляду на таке.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 – п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).
Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 18 грудня 2019 року ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 6, т. 1).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2020 року у справі № 127/9699/20 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_4 в розмірі ј частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно (а. с. 8-9, т. 1).
Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів станом на 31 березня 2021 року у ОСОБА_1 заборгованість відсутня (а. с. 7, т. 1).
З посвідчення серії НОМЕР_2 видно, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України (а. с. 4, т. 1).
У службовій характеристиці ОСОБА_1 , заступника командира батальйону з морально-психологічного забезпечення батальйону зв`язку військової частини НОМЕР_3 , зазначено, що він має задовільний стан здоров`я, відповідає займаній посаді, гідний зарахування до Резерву для просування по службі (а. с. 15, т. 1). 
Відповідно до службової характеристики ОСОБА_2 займає посаду старшої медичної сестри – анестезиста клініки анестезіології, реанімації, інтенсивної терапії та детоксикації Військово – медичного клінічного центру Центрального регіону Медичних сил Збройних Сил України (а. с. 50, т. 1).
Згідно інформаційної довідки від 09 червня 2021 року психологом ОСОБА_5 проведено три консультації з ОСОБА_2 , основними темами були: спроби покращення складних стосунків з чоловіком ОСОБА_1 через надмірне вживання алкоголю чоловіком, розподіл обов`язків та отримання допомоги від чоловіка в веденні домашнього господарства та вихованні дітей, забезпечення нормальних умов для відпочинку та сну дітей та самої ОСОБА_2 (а. с. 52, т. 1).
З інформаційної довідки психолога ОСОБА_6 від 02 липня 2021 року видно, що ОСОБА_1 проходив психологічні консультування 18 грудня 2020 року, 21 грудня 2020 року, 28 грудня 2020 року, 04 січня 2021 року, під час яких проявляв бажання налагодити стосунки з дружиною, намагався розібратись в проблемах, які виникали в їх сім`ї і знайти способи їх розв`язання. Він був дуже зацікавленим в налагодженні хорошого психологічного клімату в сім`ї, проявляв любов та стурбованість щодо дітей, хотів бути для них хорошим батьком (а. с. 63, т. 1).
У висновку Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визначення способів участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , № 01-00-011-50995 від 28 липня 2021 року зазначено, що орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за доцільне визначити такі способи участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 : протягом 3-місячного терміну у присутності матері дитини: щовівторка щомісяця з 17:00 год. до 20:00 год.; щочетверга щомісяця з 17:00 год. до 20:00 год.; щосуботи щомісяця з 10:00 год. до 19:00 год. Після закінчення трьохмісячного терміну без присутності матері: щовівторка щомісяця з 17:00 год. до 20:00 год.; щочетверга щомісяця з 17:00 год. до 20:00 год.; щосуботи щомісяця з 10:00 год. до 19:00 год. (а. с. 66-68, т. 1).
У вказаному висновку також зазначено, що на засіданні комісії ОСОБА_2 стверджувала, що батько ОСОБА_1 не може здійснювати належний догляд за донькою ОСОБА_7 , просила врахувати вік дитини та наполягала на зустрічах батька із донькою лише у її присутності. ОСОБА_2 повідомила, що між нею та батьком дитини склалися конфліктні стосунки. ОСОБА_1 повідомив, що під час спільного проживання у вільний від роботи час доглядав за донькою ОСОБА_7 , стверджував, що виконує батьківські обов`язки належним чином. ОСОБА_1 просив врахувати наявність конфліктних стосунків із ОСОБА_2 та наполягав на зустрічах із дитиною без присутності її матері.
Зі скріншотів повідомлень у додатку «Viber» видно, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявні неприязні та конфлікті стосунки (а. с. 21, 60-61, 94, 110-118, т. 1). 
За приписами положень принципу 6, 7 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її виховання та навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно зі статтею 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Аналіз норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
За змістом положень ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до ч. ч. 4, 5, 6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечать інтересам дитини.
Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування.
За приписами ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
На підставі викладеного вище та встановлених у справі обставин, зокрема відсутності доказів, які б підтверджували неналежне ставлення батька до виконання своїх обов`язків, чи доказів обставин, які б свідчили про спілкування батька з донькою, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, або обумовлювало його побачення з дитиною у присутності інших осіб, водночас, наявності особистих конфліктів між сторонами, які не повинні порушувати інтереси дитини, з урахуванням рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини та найважливіших інтересів дитини, апеляційний суд вважає за доцільне змінити рішення суду першої інстанції від 26 жовтня 2021 року в частині визначення способу участі батька у вихованні дитини, оскільки визначеним судом порядком не в повній мірі дотримано справедливу рівновагу між інтересами дитини та інтересами батьків.
За таких обставин, з урахуванням наведеного та практики Європейського суду про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, беручи до уваги, що у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, апеляційний суд дійшов висновку про визначення таких способів участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : протягом 3-місячного терміну у присутності матері дитини: щовівторка щомісяця з 17:00 год. до 20:00 год.; щочетверга щомісяця з 17:00 год. до 20:00 год.; щосуботи щомісяця з 10:00 год. до 19:00 год. Після закінчення трьохмісячного терміну без присутності матері: щовівторка щомісяця з 17:00 год. до 20:00 год.; щочетверга щомісяця з 17:00 год. до 20:00 год.; щосуботи щомісяця з 10:00 год. до 19:00 год.
Оцінивши доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди апеляційний суд дійшов висновку, що такі вимоги є необгрунтовані, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні цих вимог підлягає залишенню без змін з огляду на таке.
Згідно зі ст. ст. 22, 23 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо недоведеності позивачем факту заподіяння йому шкоди неправомірними діями ОСОБА_2 , та як наслідок, відсутності підстав стягнення з відповідача на корсть позивача моральної шкоди у розмірі 50 000, 00 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо вказаних вимог фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, та не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення питання, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення в цій частині.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції від 26 жовтня 2021 року підлягає зміні в частині визначення способу участі батька ОСОБА_1  у вихованні та спілкуванні з донькою  ОСОБА_4  та залишенню без змін в частині вирішення питання стягнення моральної шкоди. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Слізяком Назарієм Романовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2021 року задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2021 року змінити в частині визначення способу участі батька  ОСОБА_1  у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виклавши його в цій частині в новій редакції:
«Визначити наступний порядок участі батька  ОСОБА_1  у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : протягом 3-місячного терміну у присутності матері дитини: щовівторка щомісяця з 17:00 год. до 20:00 год.; щочетверга щомісяця з 17:00 год. до 20:00 год.; щосуботи щомісяця з 10:00 год. до 19:00 год. Після закінчення трьохмісячного терміну без присутності матері: щовівторка щомісяця з 17:00 год. до 20:00 год.; щочетверга щомісяця з 17:00 год. до 20:00 год.; щосуботи щомісяця з 10:00 год. до 19:00 год.». 
В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий                                             О. В. Ковальчук
Судді :                                             Т. Б. Сало
                                                               М. М. Якименко
Повний текст постанови виготовлено 22 лютого 2022 року.