ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2367/22 Справа № 207/913/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бистрова Л. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
при секретарі — Панасенко С.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , треті особи: Кам`янська міська рада в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, –

ВСТАНОВИЛА:

       У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №221230284 від 21 серпня 2020 року, в якій і по сьогоднішній день проживає та продовжує бути зареєстрованим.
       Разом з ним в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою № 001075855 про склад сім`ї від 02 березня 2021 року.
       При цьому, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно мешкає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 та фактична адреса їх мешкання йому невідома, так як вони не спілкуються, але йому відомо, що ОСОБА_4 разом із правнуком проживають у м.Верхньодніпровську, вона працює головним спеціалістом відділу обслуговування громадян №10 (сервісний центр) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, а правнук Святослав навчається у школі.
       Місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , йому взагалі невідоме.         Відповідачі жодного дня не проживали в даній квартирі та взагалі не користувались нею, а лише зареєстровані, що підтверджується актами про не проживання №714 від 24 липня 2018 року, №728 від 23 серпня 2018 року, б/н від 03 вересня 2018 року, та Актами про проживання №49 від 25 лютого 2021 року, №54 від 01 березня 2021 року. 
       Перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачам позивач не чинив.
       Ремонтні роботи у даній квартирі здійснювались виключно за кошти позивача. Також позивач з власних коштів оплачує послуги ЖКГ.
       Водночас, ОСОБА_1 є ветераном війни - учасником війни, ветераном праці, що підтверджується Посвідченням серії НОМЕР_1 від 29 липня 2004 року, Посвідченням Серії АВ від 14 жовтня 1999 року та має ІІ групу інвалідності, у зв`язку з загальним захворюванням, що підтверджується Довідкою Серії 12 ААА №031654 від 13 квітня 2017 року, Висновком ЛКК №2979 від 08 грудня 2020 року. 
       Також у своїй позовній заяві позивач посилався на те, що за станом здоров`я має постійну потребу у лікуванні, натомість кошти витрачає на оплату комунальних послуг за непроживаючих членів родини, при цьому, неодноразово намагався вирішити дане питання з відповідачами мирним шляхом, але на даний час спір добровільно не врегульовано. Відповідачі є його родичами, однак спільно з ним не проживають та спільне господарство не ведуть. 
       У зв`язку з тим, що реєстрація відповідачів у вказаній квартирі позбавляє його можливості повноправно здійснювати свої права, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, а також тягне за собою додаткові витрати на оплату комунальних послуг, ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть та їх особистих речей в квартирі не має.
       Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , треті особи: Кам`янська міська рада в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням — відмовлено.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду — без змін, з огляду на таке.
Судом встановлено, що, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №221230284 від 21 серпня 2020 року, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , в якій і по сьогоднішній день проживає та продовжує бути зареєстрованим.
Разом з ним, в даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою № 001075855 про склад сім`ї від 02 березня 2021 року.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно мешкає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 , фактична адреса їх мешкання позивачу невідома, так як вони не спілкуються, але позивачу відомо, що ОСОБА_4 разом із правнуком проживають у м.Верхньодніпровську, вона працює головним спеціалістом відділу обслуговування громадян № 10 (сервісний центр) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, а правнук Святослав навчається у школі.
Місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачу взагалі невідоме. 
Відповідачі жодного дня не проживали в даній квартирі та взагалі не користувались нею, лише зареєстровані, що підтверджується актами про не проживання №714 від 24 липня 2018 року, №728 від 23 серпня 2018 року, б/н від 03 вересня 2018 року, та Актами про проживання №49 від 25 лютого 2021 року, №54 від 01 березня 2021 року. 
Перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачам позивач не чинив.
Ремонтні роботи у даній квартирі здійснювались виключно за кошти позивача. 
Також позивач з власних коштів оплачує послуги ЖКГ.
ОСОБА_1 є ветераном війни - учасником війни, ветераном праці, що підтверджується Посвідченням серії НОМЕР_1 від 29 липня 2004 року, Посвідченням Серії АВ від 14 жовтня 1999 року та має ІІ групу інвалідності, у зв`язку з загальним захворюванням, що підтверджується Довідкою Серії 12 ААА №031654 від 13 квітня 2017 року, Висновком ЛКК №2979 від 08 грудня 2020 року.
Також судом першої інстанції встановлено, що на теперішній час місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , разом із його батьком - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що повністю кореспондується з положеннями Правил реєстрації місця проживання, які затверджено постановою КМУ №207 від 02 березня 2016 року. 
На час реєстрації місця проживання відповідачів єдиним власником вищевказаної квартири в цілому, за яким в установленому законом порядку було зареєстровано право приватної власності, був ОСОБА_5 , який доводиться батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідно, дідом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом право власності на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_1 , було оформлено по 1/2 частці його батьком ОСОБА_1 , а також його дружиною - ОСОБА_6 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та бабусею відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже зареєстрованими за зазначеною адресою членами її сім`ї, яка не заперечує проти цього.
У судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_6 підтвердила той факт, що за її ініціативою, так як вона є власником 1/2 квартири АДРЕСА_1 , і за згодою позивача ОСОБА_1 , було зареєстровано відповідачів у даній справі в зазначеному житлі. Водночас зазначила, що вона сплачує комунальні платежі та в оплаті комунальних платежів також приймає участь і ОСОБА_3 , 17 квітня 1984 року, який надає їй кошти для цього.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є родичем позивача та ОСОБА_6 , які є власниками квартири АДРЕСА_1 , і за їх згодою його було зареєстровано у спірній квартирі. Він сплачує комунальні послуги та співвласник квартири ОСОБА_6 не заперечує проти його проживання в спірній квартирі, тоді як позивачем не було доведено, що ОСОБА_3 , 17 квітня 1984 року, не користується спірним приміщенням понад 1 рік без поважних причин, втратив інтерес до вказаного житла і не приймає участь у його утриманні. Також позивачем ОСОБА_1 не доведено, що відповідачі забезпечені іншим житловим приміщенням, а тому дійшов до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Спірне житлове приміщення належить до приватного житлового фонду, тому правовідносини сторін регулюються Главою 6 Житлового кодексу Української РСР та ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, з урахуванням положень ч.1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18.
Так, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте, це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як і у тому числі в своїй позовній заяві, посилається на те, що відповідачі хоча і є його родичами, але вони не є членами його сім`ї, тобто, у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , немає права користуватися житловою площею спірної квартири, оскільки вони не придбали це право, не проживають в квартирі тривалий час, не підтримують сімейних відносин, ніколи не вели спільного господарства та не пов`язані з ним спільним побутом, а тому судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні його позовних вимог.
Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частина третя статті 77 ЦПК України).
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття81 ЦПК України).
Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження власної правової позиції, зокрема, що  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не користується спірним приміщенням понад 1 рік без поважних причин, втратив інтерес до вказаного житла і не приймає участь у його утриманні.
Разом з тим, ОСОБА_1 не доведено, що відповідачі забезпечені іншим житловим приміщенням.
Також колегія суддів звертає увагу, що стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.
Підстава, на якій місце проживання малолітнього ОСОБА_3 реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалося, тому вважається, що він за фактом народження набув права користування цим житлом на законних підставах.
       Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
       Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
       Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
       Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
       З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт не проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки він в силу свого віку та обставин, які склалися у родині не може самостійно проживати у цій квартирі, а тому відсутні передумови для позбавлення його права на житло шляхом визнання його таким, що втратив право користування цим житлом, в якому він зареєстрований його батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та який є членом сім`ї власника.
       Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, що ухвалені у подібних правовідносинах за аналогічних фактичних обставин.
       Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, зокрема, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , в порядку спадкування за законом право власності на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_1 , було оформлено по 1/2 частці його батьком ОСОБА_1 та його дружиною - ОСОБА_6 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та бабусею відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, відповідачі у даній справі є зареєстрованими за зазначеною адресою членами сім`ї ОСОБА_6 , яка не заперечує проти цього та є власником 1/2 частки спірної квартири, а тому колегія суддів приходить до висновку про правомірність такої відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 вересня 2021 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова