ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5299/21  Номер провадження 22-ц/814/2689/21	Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І. В.  

розглянувши в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Бірючинського Едуарда Олександровича 

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 вересня 2021 року, ухвалене суддею Бугрієм В.М., повний текст рішення складено – дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання рішення суду, -
В С Т А Н О В И В:
04 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання рішення суду.

Позовна заява мотивована тим, що 30 травня 2015 року Жовтневим районним судом м. Харкова у справі №544/25/14- к було винесено вирок відносно ОСОБА_3 та визнано його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Вироком суду було встановлено, що під час скоєння ДТП ОСОБА_3 керував автомобілем марки Mercedes-Benz Sprinter, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 . Рішенням Жовтневого суду м. Харкова від 13.07.2016 року стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди 200 000,00 грн. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.10.2016 року апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, а рішення Жовтневого суду м. Харкова від 13.07.2016 р. – без змін. 20.02.2020 року ОСОБА_2 нарешті перерахувала всю суму боргу на рахунок державної виконавчої служби. Зазначає, що відповідно до правил ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, відповідач ОСОБА_2 зобов`язана, крім суми основного боргу, сплатити інфляційні втрати та три проценти річних за весь час прострочення виконання судового рішення. Сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 27.10.2016 року по 20.02.2020 року складає 19 934,43 грн., інфляційні збитки за вказаний період складають 59 920,00 грн., а всього 79 854,43 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Суми ) про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання рішення суду - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що станом на час розгляду даної справи рішення Жовтневого суду м. Харкова від 13.07.2016 року у справі № 639/9229/15-ц виконано у повному обсязі, тобто, 20.02.2020 року ОСОБА_2 була виплачена ОСОБА_1 присуджена моральна шкода у розмірі 200 000 грн. шляхом перерахування вказаної суми на рахунок державної виконавчої служби, тому позовні вимоги є необґрунтованими.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Бірючинський Е.О., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а саме сплати грошових коштів, стягнутих на підставі судового рішення. Зазначає, що у даному випадку стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних не є подвійною мірою відповідальності відповідача, а особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання, оскільки наявність судового рішення про стягнення грошових коштів, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора у даному випадку права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Посилається на правовий висновок, викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 16 травні 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача – адвокат Омелай Д.В. просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 травня 2015 року у справі № 544/25/14- к ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. 
Суд, оцінюючи у сукупності та досліджені у кримінальній справі докази, які є достатніми та достовірними, прийшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_3 та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів, яке спричинило смерть одного потерпілого та спричило тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження іншим потерпілим, так як ОСОБА_3 , керуючи мікроавтобусом, в якому знаходилися пасажири, порушив вимоги Правил дорожнього руху України та скоїв зіткнення з іншими транспортним засобом. 
Вказаним вироком суду було встановлено, що під час скоєння ДТП ОСОБА_3 керував автомобілем марки Mercedes-Benz Sprinter, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 .
Рішенням Жовтневого суду м. Харкова від 13.07.2016 року у справі №639/9229/15-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , 3-тя особа ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди - задоволено. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди 200 000,00 грн. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн. (а.с. 7-8).
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.10.2016 року апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, а рішення Жовтневого суду м. Харкова від 13.07.2016 р. – без змін (а.с. 9-10).
19 квітня 2017 року видано виконавчий лист у справі №639/9229/15-ц про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. (а.с. 11).
Постановою Шевченківського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 10 травня 2017 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання  вказаного виконавчого листа у справі № 639/9229/15-ц (а.с. 12). 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, про необґрунтованість позовних вимог, оскільки станом на день розгляду справи рішення Жовтневого суду м. Харкова від 13.07.2016 року по справі № 639/9229/15-ц виконано у повному обсязі шляхом сплати на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 200 000 грн., 20.02.2020 року ОСОБА_2 перерахувала усю суму боргу на рахунок державної виконавчої служби.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року (заява № 18966/02) Високий суд нагадує практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (див. серед інших джерел, «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, § 40, ЄСПЛ 2002-III; «Ясіуньєне проти Латвії», заява № 41510/98, § 45, 6 березня 2003 року) - пункт 53.

Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, а саме відшкодування моральної шкоди згідно рішення Жовтневого суду м. Харкова від 13.07.2016 року у справі 639/9229/15-ц.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) викладено правовий висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.

При цьому, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Отже, на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням моральної шкоди, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Крім того, правовий аналіз норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення відповідної суми відшкодування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Згідно матеріалів справи, рішення Жовтневого суду м. Харкова від 13.07.2016 року у справі 639/9229/15-ц набрало законної сили 26 жовтня 2016 року, його примусове виконання завершено постановою Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Шевченківськоо міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) від 02.07.2020 року, тобто дане грошове зобов`язання виконувалося ОСОБА_2 у період з 26 жовтня 2016 року по 20.02.2020 року (день повної сплати), тому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України відповідач повинен відшкодувати ОСОБА_1 інфляційні втрати та сплатити 3 % річних.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Доводи заперечень ОСОБА_2 проти позову щодо відсутності її вини у тривалому невиконанні рішення суду, оскільки списання коштів відбувалось за місцем її роботи щомісячно, починаючи з жовтня 2017 року, а у лютому 2020 року після звільнення її з роботи даний борг був сплачений у повному обсязі, то колегія суддів вважає ці заперечення необґрунтованими, оскільки згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошового зобов`язання.

Таким чином, доводи ОСОБА_2 про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3 % річних є безпідставними, вони ґрунтуються на власному розумінні і тлумаченні відповідачем спірних правовідносин та положень статті 625 ЦК України, а відтак відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 у своїх заперечення на позовну заяву ОСОБА_4 зазначала, що строк на подачу позову сплив 22.10.2019 року, а тому просила суд застосувати строки позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами у розумінні положень статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц. 

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами справи, ОСОБА_1 у травні 2020 року зверталася до суду першої інстанції із аналогічним за змістом позовом до ОСОБА_2 (справа № 554/4084/20). Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18 травня 2020 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 28 січня 2021 року, що залишена без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12 травня 2021 року, позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача (а.с. 43-47).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку відбулося переривання строку позовної давності, тому періодом, за який підлягають стягненню 3% річних та інфляційні збитки, є період (в межах заявлених позовних вимог) з 18 травня 2017 року (3 роки до дати відкриття провадження у справі № 554/4084/20) по 20 лютого 2020 року (день повної сплати грошового зобов`язання).

Таким чином, розмір інфляційних втрат за вказаний період становить - 44 164 грн. (200 000 грн. * 122,082 % (сукупний розмір інфляції) / 100 % - 200 000 грн.), а 3% річних – 16 584,02 грн. (200 000 грн. * 3%/100%/365 днів * 1009 (прострочені дні)).

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції враховуючи,  що відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню в межах строків позовної давності, а саме підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати у розмірі 44 164 грн., 3% річних – 16 584,02 грн., а всього 60 748,02 грн. за прострочення грошового зобов`язання за період з 18.05.2017 року по 20.02.2020 року.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , подаючи позовну заяву та апеляційну скаргу, була звільнена від сплати судового збору відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з урахуванням пропорційності задоволення позовних вимог з відповідача ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1726,8 грн. ((908 грн. +1362 грн.)*76,07%).
Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно п.4 ч.1, ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бірючинського Едуарда Олександровича - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 вересня 2021 року– скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання рішення суду – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  заборгованість за несвоєчасне виконання рішення суду у розмірі 60 748,02 грн., з яких інфляційні витрати  - 44 164 грн., 3% річних – 16 584,02 грн.

Стягнути з  ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1726,80 грн. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       
       Повний текст постанови складено 22 грудня 2021 року.

СУДДІ:        А. І. Дорош         О. А. Лобов                 В. М. Триголов