ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року
м. Харків

справа № 2-1874/09
провадження №22-ц/818/1850/22

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.,
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:
скаржник (боржник) : ОСОБА_1 , 
стягувач: Відкрите акціонерне товариство «Кредитпромбанк»,
суб`єкт оскарження: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління (м.Харків) 

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові, без повідомлення учасників справи цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління (м.Харків) 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 01 липня 2021 року у складі судді Цвіра Д.М.,-

в с т а н о в и в :
       18.06.2021 року ОСОБА_1  звернувся до суду зі скаргою на рішення та бездіяльність Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління (м.Харків) , у якій просить:  визнати неправомірною та скасувати постанову про заміну сторони виконавчого провадження ВП № 31955475 від 12.02.2021; визнати неправомірною та скасувати постанову про заміну сторони виконавчого провадження ВП № 31955475 від 13.05.2021; визнати бездіяльність державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління (м. Харків) Білової Хрестини Борисівни, що виявилася у невиконанні обов`язку із внесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 31955475, як це передбачено нормами статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» - неправомірною; зобов`язати державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління (м. Харків) Білову Христину Борисівну усунути порушення та поновити порушене право ОСОБА_1 шляхом винесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 31955475 на підставі п.3 ч. 1 ст. 39 Закону України «про виконавчу службу»; у випадку встановлення, що особа, рішення, дія чи бездіяльність, якої оскаржується, звільнена з посади (не здійснює відповідну діяльність) , - залучити до участі у справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права чи свободи ОСОБА_1 ; відшкодувати судові витрати. 
       Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 01 липня 2021 року скаргу ОСОБА_1 повернуто заявнику. 
В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Вважає, що суд першої інстанції, не врахував висновок Верховного Суду у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 569/13154/20, що призвело до постановлення помилкової ухвали.
Зазначає, що норми ч. 2 ст. 183 Розділу 2 «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України поширюються виключно на заяви (клопотання, заперечення), а тому не підлягають застосуванню у випадку подання до суду скарги на підставі ст. 447 ЦПК України та ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». 
       Відзиву на апеляційні скарги не надано.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України  в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Вирішуючи питання про повернення скарги заявникові, суд першої інстанції виходив з того, що скаржником в порушення вимог ч. 2 ст. 183 ЦПК України не додано доказів надіслання (надання) скарги іншим учасникам справи (провадження), а тому скаргу не може бути прийнято до розгляду. 
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції`від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.
Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. 
Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на рішення та бездіяльність державної виконавчої служби, посилаючись на ст. 447 ЦПК України та ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». 
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» судам роз`яснено, що скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК України і ГПК України та містити відомості, перелічені у частині четвертій статті 74 Закону «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно                     у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги. 
Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» це окремий вид судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ, вимоги частини другої статті 183 Розділу 2 «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України не регулюють спірні процесуальні правовідносини, тому не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки вказана норма процесуального права поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог частин першої або другої цієї статті.
Наведене суд першої інстанції не врахував, що призвело до постановлення помилкової ухвали. 
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі , і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необхідним скасувати судове рішення від 01 липня 2021 року, з передачею справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень частини 13 статті 141 ЦПК України, підлягає вирішенню одночасно з ухваленням судового рішення по суті спору. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 – задовольнити.
Ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 01 липня 2021 року скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                                                               О.В. Маміна
Судді:                                                                                            Н.П. Пилипчук

                                                                               О.Ю. Тичкова