Постанова
Іменем України
 
22 лютого 2022 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/979/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,
за участю секретаря Ратушного А.В.  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на ухвалу Макарівського районного суду Київської області 
 
від 15 вересня 2021 року про забезпечення позову
 
у складі судді Мазки Н.Б.  
 
у цивільній справі №370/180/21 Макарівського районного суду Київської області  
 
за позовом ОСОБА_2 
 
до ОСОБА_1 
 
про поділ майна подружжя,
 
                                                 В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, уточненим в подальшому, про поділ майна подружжя, в якому просила: 
 
визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку, площею 1071 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок, що знаходиться за цією ж адресою та транспортний засіб "Skoda Roomster", державний номерний знак НОМЕР_1 ;
 
в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки та на 1/2 частину спірного житлового будинку;
 
стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію замість 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль.
 
У квітні 2021 року позивачка подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищевказані земельну ділянку, житловий будинок та транспортний засіб.
 
Заяву мотивувала тим, що між нею та відповідачем існує спір щодо майна придбаного ними у шлюбі. На даний час власником всього спірного майна є відповідач, який необмежений у праві відчужити належне йому на праві власності майно поки буде тривати розгляд справи, а тому є всі підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову, у разі задоволення позову, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
 
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 15 вересня 2021 року заяву про забезпечення позову задоволено у повному обсязі.
 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання про забезпечення позову.
 
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення заяви, оскільки підстава накладення арешту на спірне майно не підтверджена належними доказами та є лише припущенням.
 
Зазначив, що обов`язковою підставою для забезпечення позову є наявність двох умов, а саме наявність спору та реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. А наявність лише однієї умови, що між сторонами існує спір щодо майна, яке об`єктом спільної сумісної власності, недостатньо для накладення арешту на це майно.
 
Також зазначив, що він не має наміру відчужувати майно, а тому на сьогодні відсутні реальні загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у даній справі.
 
Вважав, що суд дійшов помилкового висновку про накладення арешту на автомобіль, оскільки позивачка не просить визнати за нею право власності на автомобіль, а лише просить стягнути компенсацію замість її частки у праві власності.
 
За вказаних обставин просив скасувати ухвалу Макарівського суду Київської області від 15.09.2021 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.
 
Відповідач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній. Пояснив суду, що він не має наміру відчужувати спірний будинок, оскільки нещодавно в ньому зареєструвався. Також пояснив, що судом безпідставно накладено арешт, оскільки зі зміною життєвої ситуації під час розгляду справи в нього виникне бажання продати автомобіль, але у зв`язку з арештом він не зможе його відчужити.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін. Представник позивачки пояснила суду, ОСОБА_2 вже зверталася до суду із заявою про забезпечення позову, якою ухвалою районного суду повернута та в подальшому скасована постановою суду апеляційної інстанції з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. Скасовуючи ухвалу суду, апеляційний суд зазначив, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що не вжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та представника позивача - ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
 
Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
За приписами ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
 
Верховний Суд в постанові від 19.11.2020 у справі №334/6521/19 навів наступний правовий висновок.
 
Забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору.
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі                            №753/22860/17 зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
 
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 , посилаючись на те, що під час шлюбу з ОСОБА_1 за спільні кошти подружжя ними набуто рухоме та нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано за відповідачем, звернулася до суду з позовом про захист права власності шляхом визнання рухомого та нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання за нею права власності на половину нерухомого майна та стягнення з відповідача компенсації за частину рухомого майна
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 визнав, що між ним та ОСОБА_2 існує спір щодо майна, набутого під час шлюбу.
Таким чином, предметом спору є земельна ділянка, площею 1071 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок, що знаходиться за цією ж адресою та транспортний засіб "Skoda Roomster", державний номерний знак НОМЕР_1 . А тому, у разі задоволення позову, саме на це нерухоме майно за кожною із сторін буде визнано право власності в повних частках. автомобіль.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач на даний час є титульним власником спірних об'єктів нерухомого та рухомого  майна, а тому в будь-який момент їх відчужити під час розгляду справи, що в подальшому утруднить виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що між сторонами існує реальний спір з приводу права власності на рухоме та нерухоме майно і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки відповідач, як власник спірного майна, має реальну можливість його відчужити.
Ухвала суду є обґрунтованою та мотивованою, судом в мотивувальній частині ухвали зазначено норми права, якими врегульовано підстави та порядок вжиття заходів забезпечення позову. 
Доводи апеляційної скарги, що підстави для накладення арешту не підтверджені належними доказами, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки згідно процесуального закону умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду. А як вказувалося вище, відповідач, як єдиний власник спірних земельної ділянки, житлового будинку та автомобіля, в будь-який час може розпорядитися цим спірним майном, а тому незадоволення заяви про забезпечення позову може призвести до того, що новий власник, який дійсно не позбавлений права розпорядження майном, має змогу реалізувати предмет спору і як наслідок з`явиться інший новий власник, що може істотно ускладнити виконання рішення суду у разі задоволення позову.
 
Більше того, доводи апеляційної скарги в частині власної оцінки відповідачем наданих позивачем письмових доказів не мають правового значення під час вирішення процесуального питання про забезпечення позову.
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказував, що суд дійшов помилкового висновку про накладення арешту на автомобіль, оскільки позивачка не просила визнати за нею право власності на автомобіль, а лише просила стягнути компенсацію половини його вартості.
 
Колегія суддів вважає, що такі доводи також не спростовують висновку суду про наявність підстав для забезпечення позову, оскільки в позовній заяві ОСОБА_2 , окрім стягнення на її користь компенсації половини вартості автомобіля просила визнати останній спільною сумісною власністю подружжя. Отже, автомобіль є предметом позову і забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль є співмірним із заявленими позовними вимогами.
Отже, забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль є співрмірним із позовними вимогами.
 
Крім того, колегія суддів враховує те, що в судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач пояснив суду, що в нього може виникнути бажання під час розгляду даної справи продати або обміняти спірний автомобіль. Фактично такі пояснення скаржника вказують на те, що він має намір відчужити автомобіль, який наразі є предметом спору. А також існує обґрунтоване побоювання, що відповідач має реальну можливість розпорядитися спірним майном.
 
При цьому, колегія суддів зауважує, що  забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним ефективно захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягнути за собою неможливість виконання судового рішення. В свою чергу, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач не надав доказів негативних наслідків у зв`язку із вжиттям заходів забезпечення позову.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, що відповідач не має наміру відчужувати спірне майно, не спростовують висновку суду про наявність правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.
 
Сукупність вищезазначених обставин та положень закону приводить до висновку, що суд першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених ст. 153 ЦПК України, мотивував своє судове рішення та дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майне, належне на праві власності відповідачу.
 
Одночасно, слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. 
 
Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
 
Зважаючи на викладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції питання щодо забезпечення позову вирішено з дотриманням норм процесуального права.
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                                          П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 15 вересня 2021 року про забезпечення позову - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 22 лютого 2022 року.
 
Головуючий                                                                                                            О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                         О.В. Желепа

                                                                                                                                   В.А. Кравець