Постанова
Іменем України 
 
08 лютого 2022року
м. Київ
справа № 673/370/19
провадження № 51-2521км 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 , 
захисника                                        ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                                        ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
засудженого                                   ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на вирок Хмельницького апеляційного суду від 26 квітня 2021 року за обвинуваченням 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Деражня, Деражнянського району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , судимого вироком Хмельницького міськрайонного суду від 08 липня 2019 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі статей 75, 76 КК звільненого від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки,  
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК;
ОСОБА_9 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Деражня, Деражнянського району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_2 , судимого вироком Хмельницького міськрайонного суду від 08 липня 2019 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3               ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки на підставі статей 75, 76 КК звільненого від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки,  
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Деражнянського районного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2019 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винуватими та засуджено за       ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
На підставі ч. 1 ст. 75 КК  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирок Хмельницького міськрайонного суду від 08 липня 2019 року, яким                     ОСОБА_8 та ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі статей 75,               76 КК звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки, ухвалено виконувати самостійно. 
Згідно з вироком, в ніч з 25 на 26 листопада 2018 року, ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 , перебуваючи у місті Деражня Деражнянського району Хмельницької області, шляхом демонтажу, повторно, таємно викрали реєстраційні номерні знаки з транспортних засобів з іноземною реєстрацією, чим спричинили матеріальну шкоду потерпілим:
-          ОСОБА_10 на суму 1 322,43 грн;
-          ОСОБА_11 на суму 1 322,43 грн;
-          ОСОБА_12 на суму 1 322,43 грн;
-          ОСОБА_13 на суму 1 322,43 грн;
-          ОСОБА_14 на суму 227,19 грн;
-          ОСОБА_15 на суму 1 322,43 грн;
-          ОСОБА_16 на суму 1 322,43 грн;
-          ОСОБА_17 на суму 227,19 грн;
-          ОСОБА_18 на суму 227, 19 грн.
Вироком Хмельницького апеляційного суду від 26 квітня 2020 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасовано в частині призначення покарання та ухвалено призначити ОСОБА_8 і ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді арешту на строк 6 місяців. Вирок Хмельницького міськрайонного суду від 08 липня 2019 року ухвалено виконувати самостійно.                   У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін. 
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які  їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, просить вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд безпідставно при призначенні покарання не застосував положення ч. 4 ст. 70 КК у зв`язку з чим неправильно обрав надмірно суворий вид покарання без застосування ст. 75 КК. При цьому, зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки досудовій доповіді органу з питань пробації та обставинам, що пом`якшують покарання – визнання вини, щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків. 
Захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 у касаційній скарзі просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Посилається на надмірну суворість призначеного                 ОСОБА_9 покарання та безпідставне незастосування положень ч. 4 ст. 70 КК й ст. 75 КК. Вважає, що апеляційний суд при посиленні покарання не врахував, що з моменту вчинення злочинів минув тривалий проміжок часу, за який ОСОБА_9 не вчиняв нових кримінальних правопорушень, відшкодував завдані збитки та критично оцінив свою поведінку. 
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_8 у судовому засіданні висловився на підтримку касаційних скарг та просив скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримала касаційні скарги та просила скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримала касаційні скарги і просила вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
У судовому засіданні прокурор заперечила щодо задоволення касаційних скарг та просила вирок апеляційного суду залишити без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК (ч. 2 ст. 438 КПК).
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 не оспорюють висновків судів першої та апеляційної інстанцій в частині доведеності винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК та правильності кваліфікації їх дій.
Що стосується доводів про неправильне застосування кримінального закону, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам засуджених, зокрема незастосування                ст. 75 КК, то колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно приписів ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху особами, які керували транспортними засобами у стані сп`яніння, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 ст. 185 КК, які відповідно до вимог                     ст. 12 КК є нетяжкими злочинами.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні засудженим  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції врахував те, що вони раніше судимі за аналогічні кримінальні правопорушення, характеризуються задовільно, офіційно не працюють, при цьому повністю визнали вину, щиро розкаялися, активно сприяли розкриттю злочинів і добровільно відшкодували завдані збитки, а орган з питань пробації відносно  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у досудовій доповіді не встановив високого рівня ризику їх особистої небезпеки для суспільства. 
На підставі наведених даних суд першої інстанції дійшов висновку про призначення  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
Водночас, посилаючись на ступінь тяжкості вчинених злочинів, відшкодування завданих ними збитків потерпілим, а також оцінюючи їхню поведінку у сукупності зі злочинами, за які вони були засуджені за попереднім вироком, суд першої інстанції, дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 можливе без відбування покарання та звільнив їх на підставі ст. 75 КК. Вирок Хмельницького міськрайонного суду від 08 липня 2019 рок було постановлено виконувати самостійно.
Втім, не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме статей 70, 75 КК, що потягнуло за собою невідповідність призначеного засудженим покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених через м`якість, просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з самостійним виконанням вироку Хмельницького міськрайонного суду від 08 липня 2019 року.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дійшов правильного висновку, що суд першої інстанції безпідставно звільнив засуджених від відбування покарання з випробовуванням, застосувавши до них положення ст. 75 КК, що призвело до неправильного застосування цим судом закону України про кримінальну відповідальність та потягнуло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засуджених через м`якість.
На думку касаційного суду, з урахуванням заздалегідь спланованого характеру протиправних дій засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , їх узгодженості та кількості епізодів вчинених кримінальних правопорушень (дев`ять), що свідчить про схильність до вчинення злочинів проти власності, а також ураховуючи значну кількість корисливих злочинів інкримінованих їм за попереднім вироком (тридцять шість), таке рішення суду апеляційної інстанції про неможливість застосування положень ст. 75 КК та звільнення засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробовуванням, є законним та обґрунтованим. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом апеляційної інстанції  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 185 КК у виді арешту на строк 6 місяців, є справедливим та необхідним для виправлення засуджених, відповідає меті покарання та є співмірним характеру вчинених ними діянь. Крім того, воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Що стосується доводів у касаційних скаргах щодо безпідставного незастосування судом ч. 4 ст. 70 КК при призначенні покарання засудженим, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, дійшовши висновку, що виправлення  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 неможливе без ізоляції від суспільства та ухваливши свій вирок, яким призначив останнім покарання, що слід відбувати реально, одночасно ухвалив виконувати самостійно попередній вирок – Хмельницького міськрайонного суду від 08 липня 2019 року, за яким  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було визнано винуватими у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК.
Цей підхід колегія суддів вважає правильним і таким, що узгоджується з висновком об`єднаної палати Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі                 № 760/26543/17 (провадження № 51- 3600км20).
Так, призначаючи покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання у новому (другому) вироку. В даному разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК.
Якщо особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За цих умов кожний вирок виконується самостійно.
Вказане тлумачення закону про кримінальну відповідальність є усталеною практикою, оскільки суд, який призначає такій особі покарання за інший злочин, вчинений до постановлення вироку в першій справі, не може ревізувати міру покарання, призначену особі попереднім вироком.
У свою чергу, якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись залежно від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.
У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок – попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально, виконуються самостійно.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 та              ОСОБА_9 засуджені вироком Хмельницького міськрайонного суду                           від 08 липня 2019 року, за злочини вчинені у період з 15 по 29 листопада 2018 року.
Водночас, вироком Деражнянського районного суду Хмельницької області                     від 22 жовтня 2019 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 засуджено за злочини, вчиненні ними в ніч з 25 на 26 листопада 2018 року.
Тобто засуджені  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинили кримінальні правопорушення у даному кримінальному провадженні справі до ухвалення вироку у першому провадженні, де до них було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Отже, враховуючи те, що вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 липня 2019 рокузалишився незмінним і прийняте у ньому рішення про звільнення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а за вироком Хмельницького апеляційного суду було прийняте рішення про скасування вироку Деражнянського районного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2019 року в частині призначення покарання та призначено  ОСОБА_8 і ОСОБА_9 покарання, яке вони мають відбувати реально, то положення ч. 4 ст. 70 КК не застосовуються.
Таким чином, Хмельницький апеляційний суд обґрунтовано вказав, що попередній вирок стосовно  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , за яким їх звільнено від відбування покарання з випробуванням, та цей вирок, за яким їм призначено покарання, що належить відбувати реально, слід виконувати самостійно.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у даному кримінальному провадженні неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не встановлено, а вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання є достатньо вмотивованим та відповідає вимогам                        ст. 420 КПК.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам засуджених, касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника                  ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а вирок суду апеляційної інстанції - без зміни.
Керуючись статтями 419, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, 
ухвалив: 
Вирок Хмельницького апеляційного суду від 26 квітня 2021 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню
не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                      ОСОБА_3