ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3952/21  Номер провадження 22-ц/814/561/22	Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2022 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Триголова В.М.
суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,
розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без повідомлення учасників процесу апеляційну скаргу представника Державного підприємства "Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" - адвоката Павлова Кирила Дмитровича на рішення Київського районного суду м. Полтави від 02 люстопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1   до  Державного підприємства "Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку  за весь час  затримки  розрахунку при звільненні, -
В С Т А Н О В И Л А:
У липні 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Державного підприємства «Харківський науково – дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
В обгрунтування позовних вимог посилалась на те, що у період з 09.09.2020 року по 19.04.2021 року вона перебувала у трудових відносинах з Полтавською регіональною філією Державного підприємства «Харківський науково – дослідний та проектний інститут землеустрою» на посаді інженера І категорії групи №2 відділу землевпорядних, земле оціночних, топографо – геодезичних та картографічних робіт, з посадовим окладом 6573 грн.. Під час її знаходження у трудових відносинах з відповідачем їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 26000 грн. у тому числі компенсації за невикористану відпустку. Зазначила, що 19 квітня 2021 року, вона було звільнене з займаної посади за угодою сторін, згідно наказу №44-ОС від 19.04.2021 року. Даним наказом передбачена виплата грошової компенсації за 14 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 09.09.2020 року по 19.04.2021 року. Посилалась на те, що у день її звільнення відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми належні їй при звільненні та не здійснив виплату належних їй коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України.
Просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку розмірі 26000 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.
Вподальшому представником позивача адвокатом Крекотень О.А. подано заяву про зменшення розміру позовних вимог. В якій представник позивача просив суд стягнути з ДП «Харківський науково – дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 19000 грн. У іншій частині позовні вимоги залишити без змін. 
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 02 листопада 2021 рокупозов  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський науково – дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково. 
Стягнуто з Державного підприємства «Харківський науково – дослідний та проектний інститут землеустрою" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 19 000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 44 077,96 грн. та судовий збір у розмірі 908 грн., а всього 63 985 грн. 96 коп..
З вказаним рішенням суду не погодилось Державне підприємство «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», в інтересах якого апеляційну скаргу подано адвокатом Павловим Кирилом Дмитровичем, в якій прохав скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 02 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір стягнення на користь ОСОБА_1 сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що прияняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що стягнута судом сума середнього заробітку значно перевищує суму невиплаченої заробітної плати позивачу, а отже не відповідають співмірності розміру заборгованості із заробітної плати.
Судове засідання проводилося в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення сторін згідно положень передбачених ч.13 ст.7ЦПК України, та ч.1ст. 369 ЦПК України, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,  ОСОБА_1 з 09 вересня 2020 року по 19 квітня 2021 року перебувала в трудових відносинах з Полтавською регіональною філією Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»
Згідно з наказом № 44-ОС від 19.04.2021 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України ОСОБА_1 звільнена 19.04.2021 року з Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Харківський науково – дослідний та проектний інститут землеустрою» .
       Встановлено, що згідно наданої відповідачем довідки, станом на 11.09.2021 року заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 19 000 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлені обставини доведені позивачем належними та допустимими доказами, встановлено факт не виплати позивачу всіх належних сум при звільненні. При цьому судом взято до уваги, що поважність причин невиплати позивачу коштів відповідачем не доведена.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Вимогами статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законоадвства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Таким чином, обов`язковою умовою для виплати власником або уповноваженим органом середнього заробітку звільненому працівнику за весь час затримки виплати розрахункових являється наявність вини роботодавця. 
Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що в день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок, існувала заборгованість. 
Виходячи з викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що для відновлення порушених прав та захисту законних інтересів позивача, з відповідача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 13997 гривень.
Відповідачем не надано доказів, які б спростовували посилання позивача на наявність саме такого розміру заборгованості по заробітній платі, яка залишається невиплаченою відповідачем.
Разом з цим, місцевий суд вірно зазначив, що вiдсутнiсть фiнансово-господарської дiяльностi або коштiв у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звiльненому працiвниковi коштiв та не звiльняє роботодавця вiд вiдповiдальностi, передбаченої ст.117 КЗпП України (правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 липня 2013 року № 6-64цс13). Відповідач як юридична особа і господарюючий суб`єкт повинен таким чином організовувати виробництво, щоб бути спроможним виплатити зарплату своїм працівникам, щонайменше тим, що звільнилися з роботи. 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині щодо визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосування розмірів процентних ставок за кредитами, оскільки питання відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, врегульовано нормами трудового законодавства і не потребують застосування інших актів законодавства.
Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих сторонами доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення на користь відповідача суми витрат на правову допомогу в заявленому відповідачем розмірі колегія суддів не бере до уваги, оскільки заперечуючи вказаний розмір витрат позивачем не надано доказів на підтвердження не співмірності таких витрат.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову. Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів -,
               
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу представника Державного підприємства "Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" - адвоката Павлова Кирила Дмитровича - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 02 листопада 2021 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий:                         В.М. Триголов 

Судді:                         А.І. Дорош

О.А. Лобов