КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 381/2980/20                                           Головуючий у суді першої інстанції - Осаулова Н.А.
Номер провадження № 22-ц/824/1855/2022                                            Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 січня 2022 року                                                                        м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за сторонами право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2021 року було закрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить апеляційний суд скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі у зв`язку із наявністю рішення, що набрало законної сили у тотожному позові, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Проте, в даному випадку суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про тотожність справи №381/4427/19 та даного позову № 381/2980/20, оскільки із аналізу позовних заяв вбачається відмінність заявлених вимог в частині способу захисту порушеного права. Тобто, зазначені позови за об`ємом та способом захисту заявлених вимог не є тотожними. 
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
В судове засідання суду апеляційної інстанції представник позивача не з`явився та подав заяву в якій просив проводити розгляд вказаної справи  без участі позивача та його представника. Підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.
Відповідач  в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, а тому судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Закриваючи провадження у вказаній справі суд першої інстанції виходив з того, що позивач раніше уже звертався до суду із аналогічним позовом до відповідача із тих самих підстав і судом вже було ухвалено рішення з приводу спору між вказаними сторонами із тих самих підстав, про той самий предмет спору. Рішення суду набрало законної сили та не оскаржувалося позивачем.  
Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Зазначений позовом обґрунтовано тим, що 18 травня 2007 року вони з відповідачем, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, набули у власність 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Власником даної квартири було записано відповідача. Оскільки, відповідач добровільно відмовляється оформити на неї належну їй частку у спільному майні подружжя, вона змушена звернутися до суду з даним позовом.
 Також під час розгляду справи судом встановлено, що у грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 зверталася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , в якому зазначала те, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ними була набута у власність квартира АДРЕСА_1 , власником якої було записано відповідача, а оскільки відповідач відмовляється оформити на неї належну частку у спільному майні подружжя, ОСОБА_1 просила суд здійснити поділ майна подружжя, а саме: виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2020 року у справі № 381/4427/19 позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, було залишено без задоволення. Вказане рішення суду сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили 30 березня 2020 року.
Судом встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана  ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Закриття провадження у справі у цьому разі допускається за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня  1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», пункт 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду.
Встановивши, що позивачка раніше зверталася до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав і рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2020 року у справі № 381/4427/19 у задоволенні вказаних позовних вимог було відмовлено і дане рішення набрало законної сили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у вказаній справі.
 Доводи апелянта про не тотожність заявлених позовних вимог у  даній справі та у справі № 381/4427/19 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в обох справах позивач зверталася до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання за кожним із них по Ѕ частині цього майна. В обох позовах предметом є одна і таж квартира. Підставами звернення в першій справі і в даній є посилання позивачки на закріплену законодавством  норму - спільність майна придбаного подружжям у шлюбі за рахунок  спільних коштів.   
Інших суттєвих відмінностей щодо підстав звернення чи предмету спору чи іншого складу сторін апелянтом не зазначено та висновків суду першої інстанції не спростовано.  
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм процесуального законодавства і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Текст постанови виготовлено 19 січня 2022 року.
 
Головуючий суддя :                                                        М.А.Яворський 
Судді                                                                               Т.Ц.Кашперська 
                                                                                                                     В.О.Фінагеєв