ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2021 року 
м. Чернівці
справа № 727/1637/19
провадження 822/1121/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,
за участю секретаря Конецької Д.Г.,
учасники справи:
позивач Державна іпотечна установа, 
відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
апеляційна скарга ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 травня 2019 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Волошин С.О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2019 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Уточнивши позовні вимоги позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором від 30 травня 2007 року № pv21-07 в розмірі 732 456 гривень 15 копійок.
В обґрунтування позову посилалась на те, що 30 травня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № pv21-07, згідно якого їй було надано кредит в розмірі 40 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 відсотків річних з кінцевим строком повернення- 28 травня 2022 року.
В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_1 30 травня 2007 року було укладено договір поруки. Відповідно до умов вказаного договору відповідач ОСОБА_3 зобов`язувався відповідати за зобов`язаннями позичальника, які виникли з кредитного договору, як солідарні боржники.
Також, між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», а також відповідачкою ОСОБА_1 31 травня 2007 року було укладено договір іпотеки № pv21-07. Згідно даного договору ОСОБА_4 передав позивачу в заставу (іпотеку) нерухоме майно, а саме, 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Зазначала, що 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим № 616.
Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору у ОСОБА_1 виникла заборгованість станом на 14 січня 2018 року в розмірі 732 456 гривень 15 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 355 264 гривні 27 копійок, заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 192 000 гривень 60 копійок, пені в розмірі 112 815 гривень 95 копійок, інфляційних втрат в розмірі 72 375 гривень 33 копійки. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 травня 2019 року позов Державної іпотечної установи задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № 1035 pv21-07 від 30 травня 2007 року в розмірі 732 456 гривень 15 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 355 264 гривні 27 копійок, заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 192 000 гривень 60 копійок, пені в розмірі 112 815 гривень 95 копійок, інфляційних втрат в розмірі 72 375 гривень 33 копійки. 
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги Державної іпотечної установи про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості є обґрунтованими, а наданий розмір заборгованості підтверджений розрахунками заборгованості, тому наявні правові підстави для задоволення позову.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 травня 2019 року в частині задоволених позовних вимог відносно ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.
Апелянт зазначає, що дійсно прийняла спадщину після смерті майнового поручителя ОСОБА_4 , однак це ніяк не зробило її фінансовим поручителем ОСОБА_1 .
Вказує, що не є поручителем за договором поруки, а отже не повинна нести солідарну відповідальність перед кредитором щодо стягнення коштів за кредитним договором.
Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи
Державна іпотечна установа подала відзив на апеляційну скаргу. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № 1035pv21-07 від 30 травня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 40 500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних, з кінцевим терміном повернення - 28 травня 2022 року (а.с. 27-31).
30 травня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір поруки №1035 pv21-07 (а.с.43-45).
31 травня 2007 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки №1035 pv21-07, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В., зареєстровано в реєстрі за №75 (а.с.39-42).
За умовами зазначеного договору іпотеки, з метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №1035 pv21-07 від 30 травня 2007 року, ОСОБА_4 передав ТОВ Банк «Фінанси та Кредит`в іпотеку 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим № 616, за умовами якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки, тощо), вказаними у додатках до даного договору, в тому числі як свідчить додаток №1 до договору відступлення, права вимоги за кредитним договором № 1035рv21-07 від 30 травня 2007 року (а.с.13-18).
Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору у ОСОБА_1 виникла заборгованість станом на 14 січня 2018 року в розмірі 732 456 гривень 15 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 355 264 гривні 27 копійок, заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 192 000 гривень 60 копійок, пені в розмірі 112 815 гривень 95 копійок , інфляційних втрат в розмірі 72 375 гривень 33 копійки. 
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зіст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 травня 2019 року оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог відносно ОСОБА_2 , тому в іншій частині апеляційним судом не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 про солідарне стягнення з неї та відповідачів заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги Державної іпотечної установи є обґрунтованими, а наданий розмір заборгованості підтверджений розрахунками заборгованості, тому наявні правові підстави для задоволення позову.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову Державної іпотечної установи про солідарне стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором з огляду на таке.
Так, відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Правовідносини з іпотеки врегульовані як у ЦК України так і у  Законі України «Про іпотеку».
Відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Визначення іпотеки передбачено й у статті 575 ЦК України, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (частина четверта статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до визначення термінів у статті 1 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.
Згідно із чинним законодавством іпотекою забезпечуються зобов`язання або вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.
Безпосередньо Законом України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а отже, іпотека не може існувати самостійно без основного зобов`язання.
Суб`єктами іпотечних правовідносин Закон України «Про іпотеку» визначає іпотекодавця та іпотекодержателя.
Відповідно до визначень, що містяться в статті 1 цього Закону, іпотекодержателем є кредитор за основним зобов`язанням.
Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.
Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника.
Необхідно враховувати, що згідно зі статтею 546 ЦК України порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов`язань. Поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб`єктом такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як порука, а майновий поручитель є суб`єктом іншого виду забезпечення виконання зобов`язання - застави. Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосередного застосування відповідних норм цивільного закону.
Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі N 3-43гс12 та від 17 вересня 2014 року у справі N 6-109цс14).
Жодним із названих нормативних актів не передбачено солідарну відповідальність боржника за кредитним договором та іпотекодавцем.
Отже, можна зробити висновок, що боржник за основним зобов`язанням та майновий поручитель - іпотекодавець не є солідарними боржниками, оскільки солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (стаття 541 ЦК України).
Законом України «Про іпотеку» солідарної відповідальності боржника за основним зобов`язанням та майнового поручителя в разі порушення боржником зобов`язання не передбачено. 
Крім того, у цьому Законі в частині першій статті 11 визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у зв`язку із чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе.
Судом встановлено, що 30 травня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № pv21-07, згідно якого останній було надано кредит в розмірі 40 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 відсотків річних з кінцевим строком повернення - 28 травня 2022 року (а.с. 27-31).
30 травня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір поруки №1035 pv21-07 (а.с.43-45).
31 травня 2007 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки №1035 pv21-07, за умовами зазначеного договору іпотеки, з метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №1035 pv21-07 від 30 травня 2007 року, ОСОБА_4 передав ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» в іпотеку 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Враховуючи те, що майновий поручитель є відмінним від особи боржника, тому солідарної відповідальності боржника за основним зобов`язанням та майнового поручителя в разі порушення боржником зобов`язання не передбачено.
Разом з цим, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 іпотекодавець (майновий поручитель) ОСОБА_4 помер. Спадкоємцем майна  ОСОБА_4 є ОСОБА_2 , яка отримала свідоцтво на право на спадщину за законом на квартиру  АДРЕСА_1 .
Відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
У даному випадку всі обов`язки іпотекодавця перейшли до ОСОБА_2 у момент переходу до неї права власності на предмет іпотеки і при цьому не має значення чи була вона обізнана з тим, що вказане майно обтяжене.
Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання.
Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, установлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку», а саме: у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
З огляду на вказане, позовна вимога Державної іпотечної установи про солідарне стягнення заборгованості в частині вимог до  ОСОБА_2  є неналежним способом захисту порушеного права, оскільки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок майнового поручителя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Отже, належним способом захисту може бути вимога позивача до  ОСОБА_2  про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Оскільки позивачем обрано неефективний спосіб захисту, суд першої інстанції не мав підстав робити висновки щодо обґрунтованості та доведеності позову в частині пред`явлених вимог до ОСОБА_2 , оскільки суд може зробити такий висновок лише у разі звернення позивача до суду з позовом щодо застосування ефективного способу захисту.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Такий висновок узгоджується з правою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19.
Враховуючи наведені вище обставини, в задоволенні позову Державної іпотечної установи про солідарне стягнення заборгованості в частині вимог до  ОСОБА_2  слід відмовити, у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.
Щодо судових витрат
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. 
З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції  в частині задоволення позову Державної іпотечної установи про солідарне стягнення з ОСОБА_2   заборгованості за кредитним договором  № 1035 pv21-07 від 30 травня 2007 року в розмірі 732 456 гривень 15 копійок та судових витрат з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позову в цій частині.
За подання до суду апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила 5000 гривень.
Отже, слід стягнути з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_2 5000 гривень у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову Державної іпотечної установи про солідарне стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором та судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 травня 2019 року в частині задоволення позову Державної іпотечної установи про солідарне стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 1035 pv21-07 від 30 травня 2007 року в розмірі 732 456 гривень 15 копійок та судових витрат скасувати.
В задоволенні позову в цій частині відмовити.
Стягнути з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_2 5000 гривень у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови – 30 грудня 2021 року.
Головуючий                                                 М.І. Кулянда 
Судді:                                                         О.О. Одинак 
Н.Ю. Половінкіна