ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12625/19                                                                     Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 лютого 2022 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є., Собківа Я.М., за участю секретаря: Ворони Д.О. розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 15 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Недержавної некомерційної професійної організації Національної асоціації адвокатів України в особі Ради адвокатів України, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Вища рада правосуддя про     1)скасування рішення З`їзду адвокатів України від 15 лютого 2019 року про обрання членом Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 ; 2) скасування рішення З`їзду адвокатів України від 15 лютого 2019 року про обрання членом Вищої ради правосуддя ОСОБА_3. ,
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати рішення З`їзду адвокатів України від 15 лютого 2019 року про обрання членами Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 та ОСОБА_3
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що рішенням З`їзду адвокатів України від 15 лютого 2019 року про обрання членом Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 та ОСОБА_3. повторно обрано членами Вищої ради правосуддя строком на чотири роки. Однак, згідно з частиною п`ятою статті 131 Конституції України встановлено, що одна й та ж особа не може обіймати посаду члена Вищої ради правосуддя два строки поспіль. На думку позивача, оскаржувані рішення порушують його права як адвоката, оскільки ставлять під сумнів компетентність З`їзду адвокатів України та легітимність діяльності Вищої ради правосуддя.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що безпідставним є твердження позивача про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3. , всупереч частини п`ятій статті 131 Конституції України, повторно обрані членами Вищої ради правосуддя, оскільки останні до внесення змін до частини п`ятої статті 131  Конституції України та набрання чинності Законом України «Про Вищу раду правосуддя» були призначені членами Вищої ради юстиції, а не членами Вищої ради правосуддя. Крім того, предметом позову у цій справі є правомірність рішень З`їзду адвокатів України 2019 року щодо обрання на посаду членів Вищої ради правосуддя - третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3. , які є актами індивідуальної дії і стосуються прав та інтересів лише визначених у ньому осіб. Оскільки позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, передбачених в оскаржуваних рішеннях, як актів індивідуальної дії, такі рішення не породжують для позивача жодних прав та обов`язків, а тому право на захист, не виникає.
Позивач, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати його в цій частині та постановити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, зазначаючи про відсутність порушеного права позивача, не спростував доводи позивача про те, що оскаржувані рішення порушують його права як адвоката, оскільки ставлять під сумнів компетентність З`їзду адвокатів України та легітимність діяльності Вищої ради правосуддя.
Відповідач та треті особи подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів скаржника і правильності висновків суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що рішеннями З`їзду адвокатів України від 15 лютого 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3. обрані членами Вищої ради правосуддя строком на чотири роки.
Не погоджуючись з такими рішеннями,  позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною п`ятою статті 131 Конституції України у редакції Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016  року №1401-VIII, який набрав чинності 30 вересня 2016 року, передбачено, що одна й та ж особа не може обіймати посаду члена Вищої ради правосуддя два строки поспіль.
Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», який набрав чинності 05 січня 2017 року, члени Вищої ради правосуддя обираються (призначаються) строком на чотири роки. Одна й та сама особа не може обіймати посаду її члена два строки поспіль.
Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У пункті 2 рішення Конституційного Суду від 09 лютого 1999 року №1-рп/99  зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Принцип незворотності дії нормативно-правових актів закріплено у частині першій статті 58  Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події факту застосовується той або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У рішенні Конституційного Суду від 25 грудня 2003 року №22- рп/2003 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (стаття 58 Конституції України).
Крім того, Конституційний Суд у рішенні від 13  травня 1997 року №1-зп виклав правову позицію, за якою принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію України. Це є гарантією стабільності, утвердження держави як правової, у якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 8 Основного Закону).
Водночас Конституція України та Закон України «Про Вищу раду правосуддя» не встановлюють додаткових умов коли вказане обмеження застосовується також до осіб, яких було призначено членами Вищої ради юстиції на підставі Закону «Про Вищу раду юстиції» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015  року.
З урахуванням наведеної позиції Конституційного Суду України вбачається, що обмеження в частині неможливості одній і тій самій особі обіймати посаду члена Вищої ради правосуддя два строки поспіль, застосовується до правовідносин, які виникли після набрання чинності змін до Конституції України, внесених Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», та норм частини другої статті 5 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», а також у відношенні осіб, які попередньо обіймали посаду саме члена Вищої ради правосуддя, а не члена Вищої ради юстиції.
Порівнюючи правовий статус Вищої ради юстиції та Вищої ради правосуддя, колегія суддів звертає увагу, що статтею 1 Закону України «Про Вищу раду юстиції» Вища рада юстиції визначалася як колегіальний, постійно діючий, незалежний орган, відповідальний за формування незалежного високопрофесійного суддівського корпусу.
У той же час Вища рада правосуддя отримала статус колегіального, незалежного конституційного органу державної влади та суддівського врядування (стаття 1 Закону «Про Вищу раду правосуддя»). Відмінними є й законодавчо визначені тексти присяги членів Вищої ради юстиції і Вищої ради правосуддя.
Порівняльний аналіз конституційних повноважень Вищої ради юстиції та Вищої ради правосуддя дає підстави стверджувати, що Вища рада правосуддя наділена повноваженнями, яких не мала Вища рада юстиції, і які раніше були віднесені до компетенції інших органів державної влади, зокрема: розгляд скарг на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалення рішення про звільнення судді з посади; надання згоди на затримання судді чи утримання його під вартою; ухвалення рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів; ухвалення рішення про переведення судді з одного суду до іншого; здійснення інших повноважень, визначених Конституцією та законами України. Крім того, відрізняються кількісний і персональний склад, а також порядок формування вказаних органів.
З наведеного вбачається, що Вища рада правосуддя є новим органом в судовій системі України. Зокрема, Вищу раду юстиції створено на підставі Закону «Про Вищу раду юстиції» від 15 січня 1998 pоку, того ж дня її зареєстровано як юридичну особу, а 15 березня 2017  року вона втратила цей статус. У свою чергу, Вища рада правосуддя створена 15  березня 2017 року після припинення повноважень Вищої ради юстиції на підставі Закону «Про Вищу раду правосуддя», що набрав чинності 05 січня 2017 року.
Отже, з моменту створення державного органу - Вищої ради правосуддя, не існує державного органу - Вищої ради юстиції. Вища рада правосуддя наділена унікальними, тільки їй притаманними повноваженнями. Відсутність в Конституції та законах України визначення того, що Вища рада правосуддя продовжує виконувати повноваження Вищої ради юстиції, підтверджує той факт, що Вища рада правосуддя є іншим конституційним органом порівняно з Вищою радою юстиції.
Зазначений висновок знаходить своє підтвердження і в рішенні Вищої ради юстиції від 12 січня 2017 року №11/0/15-17 «Про реорганізацію Вищої ради юстиції, утворення Комісії з питань реорганізації Вищої ради юстиції та утворення Вищої ради правосудця і затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних із реорганізацією Вищої ради юстиції та утворенням Вищої ради правосуддя». У пункті 5 цього рішення вказано, що Вища рада правосуддя є правонаступником майна, прав та обов`язків Вищої ради юстиції, при цьому не визначено, що Вища рада правосуддя набуває та продовжує виконувати повноваження Вищої ради юстиції.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення ІІІ-го З`їду адвокатів України 24-25 квітня 2015 року від 25  квітня 2015 року призначено членом Вищої ради юстиції, зокрема адвоката ОСОБА_2
Згідно з постановою Верховної Ради України від 19 травня 2015 pоку №443-VIII призначено ОСОБА_3. членом Вищої ради юстиції.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження позивача про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3. , всупереч частини п`ятій статті 131 Конституції України, повторно обрані членами Вищої ради правосуддя, є безпідставним, оскільки останні у 2015 році призначені членами Вищої ради юстиції, а після внесення змін до частини п`ятої статті 131  Конституції України та набрання чинності Законом України «Про Вищу раду правосуддя», вперше у 2019 році обрані членами Вищої ради правосуддя.
Колегія суддів зауважує, що 08 лютого 2019 року до Конституційного Суду України надійшло конституційне подання 48 народних депутатів України, в якому вони просили відкрити конституційне провадження у справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення положень частини п`ятої статті 131  Конституції України від 28 червня 1996 року № 254к/96-ВР в контексті такого питання: чи може особа, яка була членом Вищої ради юстиції та набула статусу члена Вищої ради правосуддя, повторно бути обраною на посаду члена Вищої ради правосуддя (ініціатори подання Курячий М.П. та Лубінець Д.В. ).
04 квітня 2019 року Першою колегією суддів Другого сенату Конституційного Суду України постановлено Ухвалу про відмову у відкритті конституційного провадження у цій справі на підставі пункту 3 статті 62 Закону України «Про Конституційний Суд України».
06 червня 2019 року Велика Палата Конституційного Суду України, розглянувши на засіданні питання щодо відкриття конституційного провадження у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень частини п`ятої статті 131 Конституції України, ухвалила відмовити у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень частини п`ятої статті 131 Конституції України на підставі пункту 3 статті 62 Закону України «Про Конституційний Суд України» - невідповідність конституційного подання вимогам, передбаченим цим законом.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у позивача відсутнє порушене право, як необхідна умова для задоволення позову.
Так, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частина перша статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31  січня 2018 року у справі №802/2678/15-а (провадження №К/9901/1141/18), від 03 серпня 2018 року у справі №808/967/17 (адміністративне провадження №К/9901/992/17), від 28  лютого 2019 року у справі №683/182/17 (провадження №К/9901/21182/18), від 24 квітня 2019 року у справі №803/1184/17 (адміністративне провадження №К/9901/29206/18, №К/9901/26536/18).
Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Предметом позову у цій справі є правомірність рішень З`їзду адвокатів України 2019 року щодо обрання на посаду членів Вищої ради правосуддя - ОСОБА_2 та ОСОБА_3. , які є актами індивідуальної дії і стосуються прав та інтересів лише визначених у ньому осіб.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
Крім того, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий, або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.
Оскільки позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, передбачених в оскаржуваних рішеннях, як актів індивідуальної дії, такі рішення не породжують для позивача жодних прав та обов`язків, а тому право на захист, не виникає.
Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18  грудня 2018 року у справі №9901/657/18, законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені у суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією з цілей таких обмежень є недопущення розгляду у судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів і така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає з підстав, наведених вище.
Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваного рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 02 лютого 2022 року.

Головуючий суддя Судді:	Л.Т. Черпіцька О.Є. Пилипенко Я.М. Собків