Ухвала
Іменем України
 
12 квітня 2022 року
місто Київ
 
справа № 201/11393/21
провадження № 61-2941ск22
 
Верховний Суд, діючи у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Держава Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська, Дніпровський апеляційний суд, Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області,
розглянув касаційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року у складі судді Демидової С. О. та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Подліянової Г. С. та Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на постанову Запорізького апеляційного суду від 02 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Подліянової Г. С., 
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
ОСОБА_1 08 листопада 2021 року звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), а також до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області 
(далі - ГУ ДКС України у Дніпропетровській області) про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю суду.
ОСОБА_1 просив визнати, що в результаті вчинення проти нього Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро), Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська, Дніпровським апеляційним судом, ГУ ДКС України у Дніпропетровській області цивільно-правового делікту у справі № 201/11393/21, що призвело до унеможливлення отримання ним в порядку, встановленому нормами статті 93 ЦПК України, від відповідачів визначених ним письмових доказів на доведення обставин, які мають значення для справи і на які він посилався як на підставу своїх вимог, йому завдало моральної шкоди; просив відшкодувати за рахунок держави моральну шкоду, заподіяну йому незаконною бездіяльністю суду.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою від 09 листопада 2021 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська відмовив у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду, ГУ ДКС України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю суду.
Суд першої інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19), відповідно до якого усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Постановою від 02 лютого 2022 року Запорізький апеляційний суд задовольнив частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року про відмову у відкритті провадження в частині вимог позивача до Держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та ГУ ДКС України у Дніпропетровській області скасував та направив для продовження розгляду до суду першої інстанції. В іншій частині ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська залишив без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції в частині підстав відмови у відкритті провадження у справі та додатково врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі 6-3139цс16, відповідно до якого законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. 
Також суд апеляційної інстанції констатував той факт, що Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та ГУ ДКС України у Дніпропетровській області є належними відповідачами, а тому з метою захисту порушених прав позивача позов необхідно направити для продовження розгляду до суду першої  інстанції. 
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1 
ОСОБА_1 31 березня 2022 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року, залишену без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 02 лютого 2022 року в частині відмови у відкритті провадження, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, порушивши принципи здійснення правосуддя на рівних правах перед законом, верховенства права, об`єктивності, неупередженості, порушили норми процесуального права та неправильно застосували норми матеріального права, зокрема неправильно застосували положення статті 1176 ЦПК України, таким чином позбавили його можливості на відшкодування завданої йому шкоди.
Короткий зміст вимог касаційної скарги Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)
Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 23 березня 2022 року із застосування засобів електронного зв`язку направило до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 02 лютого 2022 року.
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що позивач, визначаючи разом із Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська та Дніпровським апеляційним судом відповідачами і Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та ГУ ДКС України у Дніпропетровській області, не врахував, що вимоги про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок порушення його прав, спрямовані тільки до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду, а тому зазначення їх відповідачами є помилковим. 
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, після її перегляду в апеляційному порядку.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦК Україні особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 13 ЦК України).
Згідно зі статтями першої та другої статі 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Висновки щодо необґрунтованості касаційної скарги ОСОБА_1 .
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держава Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду, ГУ ДКС України у Дніпропетровській області із вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними, на думку позивача, діями судів у справі № 199/7017/20.
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 199/7017/20 ОСОБА_1 у жовтні 2020 року звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю органу місцевого самоврядування.
Рішенням від 31 травня 2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.
Постановою від 02 грудня 2021 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення 
Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська від 31 травня 2021 року - без змін.
Врахувавши викладене, Верховний Суд виснував, що ОСОБА_1 , звертаючись до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом про відшкодування Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська, Дніпровським апеляційним судом моральної шкоди, обґрунтовуючи такі вимоги доводами про вчинене відповідачами обмеження у доступі його до правосуддя, фактично має на меті здійснити правову оцінку наведеним рішенням, ініціювавши інше судове провадження у порядку цивільного судочинства.
Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються (частини перша, друга статті 124 Конституції України).
Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
Рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.
Судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.
Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.
Отже, якщо позивач вважав, що суди або судді, які діяли від імені суду, допустили порушення норм права під час розгляду його справи, він мав можливість оскаржити ухвалені у цій справі судові рішення до суду вищої (касаційної) інстанції у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі.
Взявши до уваги принцип незалежності суду, засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу), будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави, недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року, ухваленій у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), зробила висновок, що усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). За змістом пункту 19 Великої хартії суддів (Основоположних принципів) у кожній державі закон чи фундаментальна хартія суддів повинні визначати неналежну поведінку, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність та відкриття дисциплінарного провадження щодо судді. Тобто, за наявності для цього підстав і у визначеному законом порядку суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за відповідну неналежну поведінку. 
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами цивільного чи адміністративного судочинства, відповідно, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.
Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17 (провадження № 14-5цс19) та від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження 
№ 14-500цс19).
Тож на підставі аналізу змісту позовних вимог ОСОБА_1 , а також касаційної скарги, у якій заявник зазначає, що в оскаржуваних рішеннях не враховано факт обмеження відповідачами гарантій права на доступ до правосуддя у справі № 199/7017/20, потрібно зробити висновок, що така процесуальна вимога (позов) свідчить про незгоду заявника із процесуальним рішенням суддів та здійсненням ними уповноважених професійних обов`язків.
ОСОБА_1 , вважаючи, що судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду допустили порушення норм процесуального права та/або неправильне застосування норм матеріального права під час здійснення правосуддя у справі № 199/7017/20, вправі був реалізувати своє право шляхом наведення відповідних заперечень поряд з іншими підставами касаційного оскарження рішень цих судів у межах розгляду саме зазначеної судової справи.
Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано зробив висновок, що позов ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду із наведеними процесуальними вимогами не підлягає розгляду судом, відповідно не може бути відкрито провадження у цивільній справі за таким позовом.
Висновки щодо необґрунтованості касаційної скарги Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)
У касаційній скарзі Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - Управління) оскаржує постанову Запорізького апеляційного суду від 02 лютого 2022 року в тій частині висновків, у якій назване Управління визнане відповідачем у справі. В цілому, доводи касаційної скарги спрямовані на підтвердження тих міркувань, що ОСОБА_1 не вправі звертатися із позовом до таких відповідачів як суди першої та апеляційної інстанцій, оскільки їх дії не можуть бути предметом окремого оскарження у самостійному провадженні, відмінному від того, в якому ці суди постановляли відповідні судові рішення та вчиняли певні процесуальні дії.
Оскільки Управління оскаржує судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині висновків щодо визнання його у цій справі як відповідача, тому йому потрібно було навести відповідні доводи на підтвердження своєї правової позиції. Усі міркування цієї сторони полягають у тому, що стороною у цивільній справі не можуть виступати суди як такі, а суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 1176 ЦК України та порушив норми статті 186 ЦПК України.
Як зазначено, Верховний Суд погоджується із тим твердженням, що суди не можуть виступати відповідачами у судовій справі; таким доводам Суд уже надав оцінку у цій ухвалі в частині аналізу міркувань, викладених у касаційній скарзі ОСОБА_1 . В частині оцінки обґрунтування позиції Управління щодо неправомірності залучення його відповідачем у справі будь-яких інших доводів цей заявник не навів.
Верховний Суд зробив висновок, що залучення та участь Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у процесуальному статусі відповідача у справі (з точки зору дотримання вимог процесуального права) є правомірним.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження 
№ 14-500цс19, у якій суд частково задовільнив позов особи, визнавши суд таким, що не може бути відповідачем у справі, а Державну казначейську службу України - такою, що може бути відповідачем у частині вимог щодо визнання протиправними дії органів держави.
Відповідно до цієї постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 454/3208/16-ц у грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Львівського окружного адміністративного суду та держави України в особі Державної казначейської служби України, у якому просив стягнути з відповідачів на його користь грошові кошти в сумі 1 000 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті постановлення незаконного, на думку позивача, судового рішення Львівським окружним адміністративним судом у судовій справі, яке призвело до приниження його честі, гідності та ділової репутації та було ухвалене з порушенням Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статей 54, 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»
Ухвалою від 07 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року, Сокальський районний суд Львівської області відмовив у відкритті провадження виключно в частині вимог до Львівського окружного адміністративного суду про відшкодування моральної шкоди відповідно до пункту 1 частини другої статті 122 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом; далі - ЦПК України 2004 року).
Тож у наведеній справі № 454/3208/16-ц, що перебувала у провадженні Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції відкрив провадження у цивільній справі в частині вимог фізичної особи до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті постановлення незаконного, на думку позивача, рішення судом.
Отже, у цій справі, що переглядається, суди правильно виходили з того, що Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) може бути відповідачем у справі з подібними вимогами, тому Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою як очевидно необґрунтованою.
Загальні висновки
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. 
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 лютого 2022 року є необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 лютого 2022 року та  Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на постанову Запорізького апеляційного суду від 02 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю суду, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. О. Погрібний

                                                                                                                      І. Ю. Гулейков

                                                                                                                      О. В. Ступак