ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 372/868/20
провадження № 51-5231км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                    ОСОБА_4 ,
прокурора                                                          ОСОБА_5 ,
захисника                                                         ОСОБА_6 ,
засудженої (в режимі відеоконференції)   ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 15 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 3 серпня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020110230000312, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки   АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимої, останній раз 28 лютого 2020 року Обухівським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вироком Обухівського районного суду Київської області від 15 липня 2020 року  ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, і призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 4 ст.70 КК за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначених за вироком Обухівського районного суду Київської області від 28 лютого 2020 року та за даним вироком, остаточно призначено  ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 5 місяців.
Вирішено питання щодо речових доказів у цьому кримінальному провадженні.
За вироком ОСОБА_7  визнана винуватою у тому, що вона 26 лютого 2020 року приблизно о 14:00, будучи раніше судимою за злочини проти власності, перебуваючи біля під`їзду будинку АДРЕСА_2 , побачила потерпілу ОСОБА_8 , 1943 року народження, яка виходила з будинку, спираючись на ходунки, на поличці яких лежав мобільний телефон, діючи умисно, повторно, із корисливих мотивів, скориставшись обмеженими можливостями потерпілої в пересуванні, відкрито, із застосуванням фізичного насильства до потерпілої, яке не є небезпечним для життя та здоров`я останньої, штовхнула ОСОБА_8 , схопила належний останній мобільний телефон марки «Nokіa», модель 1280, ІМЕЙ НОМЕР_1 , вартістю 200 грн та втекла з місця злочину і розпорядилася викраденим на власний розсуд.
Київський апеляційний суд ухвалою від 3 серпня 2021 року апеляційні скарги захисника та обвинуваченої залишив без задоволення, а зазначений вирок районного суду щодо  ОСОБА_7 – без змін.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 та просить на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення її винуватості. Стверджує про однобічність і неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження,  істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що вину її підзахисної у вчиненні грабежу не доведено, а висновки судів щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 ґрунтуються на припущеннях (показання потерпілої) та неналежних і недопустимих доказах (висновок експерта). Зазначає, що висновок експерта є сумнівним, оскільки він проводився по фотознімках мобільного телефона, вважає, що його  вартість була завищена.  Також вказує на те, що судами попередніх інстанцій безпідставно відмовлено у задоволенні його клопотання про виклик та допит у судовому засіданні експерта, який проводив товарознавчу експертизу. Зазначає, що апеляційний суд не зважив на допущені порушення й необґрунтовано відхилив вимоги сторони захисту, постановивши ухвалу, яка не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. 
Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6 та засуджена підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При вирішенні питання про скасування або зміну вироку, ухвали, відповідно до                                 ч. 1 ст. 438 КПК, суд касаційної інстанції керується статтями 412–414 цього Кодексу і не переглядає судові рішення з підстав однобічності і неповноти судового розгляду, щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, про що вказує захисник у касаційній скарзі. Натомість саме такі підстави є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Захисник у касаційній скарзі вказує на недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, повторно та використання судом для обґрунтування своїх висновків недопустимих доказів (висновку експерта).
Проте зазначені доводи сторони захисту не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості засудженої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував показаннями: потерпілої   ОСОБА_9  (яка суду пояснила, що вона, спираючись на ходунки,на поличці яких лежав мобільний телефон, виходила зі свого під`їзду, в цей момент до неї підбігла раніше відома ОСОБА_7 (« ОСОБА_10 »), схопила її телефон та намагалася одразу втекти. Однак, вона схопила її за руку, але ОСОБА_7 відштовхнула її, від чого вона втратила рівновагу, але втрималася на ногах лише через те, що оперлася на стіну будинку. Після чого ОСОБА_7 втекла з телефоном); свідка ОСОБА_11 (яка пояснила, що вона побачила свою бабусю ОСОБА_8 , яка плакала та жалілася, що « ОСОБА_10 » у неї вкрала мобільний телефон. Через деякий час вона із вікна своєї квартири побачила ОСОБА_7 , вибігла надвір, затримала її, потім підвела її до ОСОБА_8 і та її опізнала, вказавши, що саме вона вкрала у неї телефон. Після чого вона викликала поліцію).
Отже, місцевий суд обґрунтовано визнав показання потерпілої та свідка послідовними й такими, що не містять істотних суперечностей, узгоджуються між собою та іншими доказами, і підстав не довіряти їм у суду першої інстанції не було. Мотивів для обмови потерпілою та свідком засудженої суд не встановив.
Крім цього, винуватість засудженої підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме даними, які містяться у протоколі огляду місця події; у протоколах слідчих експериментів за участю потерпілої та засудженої ОСОБА_7 , в ході якого остання показала, як схопила телефон потерпілої з ходунків та на її очах втекла з ним; у висновку експерта судово-товарознавчої експертизи та інших доказах, зміст яких детально відтворено у вироку, яким судом першої інстанції надано належну оцінку. 
У вироку суду відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК, наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.
При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Доводи захисника про те, що ОСОБА_7 заволоділа мобільним телефоном потерпілої таємно, спростовуються вищенаведеними доказами (показаннями потерпілої, протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 ).
Твердження сторони захисту про неповноту судового розгляду місцевим судом, оскільки не було допитано експерта за клопотанням сторони захисту, є безпідставними з огляду на таке.
Так, вирішення такого клопотання сторони кримінального провадження виноситься на розсуд суду. Залежно від обставин конкретного кримінального провадження, суд у кожному конкретному випадку приймає рішення про необхідність виклику експерта для допиту. Саме тому законодавець у диспозиціях низки статей кримінального процесуального законодавства вказує, що суд має право, а не зобов`язаний вчинити певну процесуальну дію. Так, у ч. 1 ст. 356 КПК вказано, що суд має право викликати експерта для допиту.
Положення КПК про вирішення клопотань про виклик експерта для допиту містять у собі не імперативні приписи, а тому Суд вважає, що місцевий суд діяв у межах наданих йому повноважень у відповідності до вимог кримінального процесуального закону і не порушив його.
Доводи захисника про те, що висновком експерта неправильно встановлено вартість викраденого мобільного телефону, оскільки експертизу було проведено за фотознімками, є неприйнятними.
Так, згідно з п. 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень від 8 жовтня 1998 року № 53/5 коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам для проведення відповідних експертиз. 
З матеріалів провадження вбачається, що висновок судово-товарознавчої експертизи виконано кваліфікованим фахівцем – оцінювачем, якому дозволена практична оціночна діяльність. Експерт, відповідно до ст. 70, ч. 2 ст. 102 КПК та статей 384, 385 КК, був попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експертиза проводилася згідно постанови про призначення судово-товарознавчої експертизи і вартість мобільного телефону, зазначеного в постанові експертом визначалася загальноприйнятими методами, керуючись методичними матеріалами щодо визначення вартості на не представлені на дослідження товари. Ринкова вартість не наданого на дослідження майна визначалася згідно з методом аналогів продажу на ринках регіонів України про продукцію аналогічного асортименту з урахуванням інформації про ринкові ціни, що діють на території України. У зв`язку з наведеним експертиза проведена відповідно до вимог діючого законодавства.
Отже, враховуючи, що експертиза була призначена та проведена з дотриманням вимог ст. 242, 243 КПК, висновок експерта відповідає вимогам ст. 101, 102 КПК, суд першої інстанції обґрунтовано визнав цей доказ належним та допустимим.
Крім того, слід зазначити, що основним безпосереднім об`єктом грабежу є право власності, а у разі вчинення грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, додатковим безпосереднім об`єктом виступають здоров`я, життя, психічна або фізична недоторканність людини.
Виходячи з встановлених фактичних обставин кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинила відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний із насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність цього злочину.
А тому, вчинене ОСОБА_7 діяння характеризується всіма ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, становить притаманну злочину суспільну небезпеку, що виключає малозначність цього діяння в розумінні ч. 2 ст. 11 КК.
Отже, вартість викраденого майна не є визначальним для кваліфікації дій засудженої ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК та жодним чином не спростовує доказів на підтвердження її винуватості у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 13 листопада 2018 року та 14 вересня 2021 року в справах відповідно № 401/2807/16-к і № 164/154/20. 
Таким чином, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 186 КК. З таким висновком погоджується і колегія суддів. 
Вказані висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, які містяться у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 137/265/19, оскільки стосуються інших процесуальних аспектів і є різними порівняно з цією справою за наведених вище обставин.
Судом провадження розглянуто повно та дотримано змагальності його розгляду. Доводи, наведені в касаційній скарзі щодо інших порушень кримінального процесуального закону, не є такими, що тягнуть скасування оскаржуваних судових рішень.
Крім того, суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження, у тому числі і за апеляційною скаргою захисника на вирок місцевого суду, належним чином, відповідно до вимог статей 404, 405, 407, 412–414 КПК, перевірив викладені у ній доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги, визнав її безпідставною, мотивувавши належним чином своє рішення та зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Доводи в касаційній скарзі щодо порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК є необґрунтованими. 
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Наведена норма надає апеляційному суду право, а не наділяє обов`язком повторного дослідження обставин справи. При цьому таке клопотання повинно бути належно мотивованим. 
Як свідчить журнал та технічний запис судового засідання суду апеляційної інстанції, клопотання сторони захисту про допит експерта судом розглянуто й у його задоволенні відмовлено. Отже, порушень вимог ч. 3 ст. 404 КПК з боку апеляційного суду не вбачається.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять посилань на порушення судами обох інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу сторони захисту – без задоволення. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Обухівського районного суду Київської області від 15 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 3 серпня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення. 
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                         ОСОБА_3