Номер провадження: 22-ц/813/2189/22 
Номер справи місцевого суду: 522/6301/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.02.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого: Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь 77 140 гривень, у якості відшкодування матеріальної шкоди та 125 000 гривень у якості відшкодування моральної шкоди.
При цьому позивач посилається на те, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року, заяву ОСОБА_2 задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,1 кв. м., у тому числі житловою площею 18,0 кв. м., яка належить ОСОБА_1 .
Вказана ухвала залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року. У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року було відмовлено ухвалою Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.12.2019 року
Позивач вважає, що накладений арешт на його квартиру не скасований, що спричиняє йому матеріальні збитки та моральні страждання.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись з таким рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення від 02.11.2020 року є незаконним та необґрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач вважає, що при постановленні даного рішення Приморським районним судом м. Одеси не було досліджено належним чином обставини справи та додатки до позову, а тому на його думку, рішення є упередженим, а також таким, що підлягає скасуванню. Позивач зазначає, що судом першої інстанції не досліджено належним чином обставини справи щодо того, що апелянт зазнав моральної шкоди у вигляді порушення права на розпорядження власним майном, а саме у вимушеній обмеженості в розпорядженні квартирою і неможливістю виконання власних планів. Зазначає, що 06.03.2019 року Приморським районним судом м. Одеси у справі № 522/3282/19 накладено арешт на житлову квартиру, яка належить позивачеві на праві приватної власності та розташована за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому судом у порушення вимог ст. 154 ЦПК України не застосовано зустрічне забезпечення, що унеможливлює для позивача здійснення подальшої компенсації його збитків, у разі відмови позивачу у задоволенні позову. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги ті обставини, що він після придбання квартири на підставі договору купівлі-продажу від 18.09.2018 року вклав особисті гроші у її ремонт в розмірі 45 тис. грн., а також позивачем за власні кошти було здійснено підключення цієї квартири до постачання газу, води, тепла. Апелянт вважає, що судом першої інстанції, у порушення вимог ст.ст. 189, 197,198, 209, 211, 2176 ЦПК України не було закрито підготовче провадження та не розпочато судовий розгляд по суті. ОСОБА_1 посилається на те, що подавав до суду першої інстанції заяву про зупинення провадження у вказаній справі до розгляду Одеським апеляційним судом справи № 522/3282/19 за позовом ОСОБА_2 до позивача про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним, проте судом першої інстанції у порушення приписів ст.222, п.6, ч.1 ст. 251 ЦПК України не постановлено відповідну ухвалу на його клопотання. Апелянт вважає, що судом першої інстанції було постановлено рішення від 02.11.2020 року за відсутності інформації про належне повідомлення відповідача про судові засідання, що є порушенням права доступу до правосуддя. ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції не досліджено додатки до позовної заяви, у яких знаходяться докази на підтвердження тих обставин, що позивачеві завдано моральну шкоду у вигляді упущення отримання вигоди, що виразилась у відмові на отримання кредиту. Крім того позивач зазначає, що в позовній заяві ним було визначено та надано пояснення щодо того, які саме душевні та психічні страждання він зазнав, тому на його думку посилання суду на те, що моральна шкода позивачеві спричинена не була не відповідає дійсності. ОСОБА_1 зазначає, що він був змушений додатково витрачати час та кошти для захисту своїх інтересів, а саме здійснити звернення за правничою допомогою до адвоката та звернення до суду.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду жодного доказу того, що діями відповідача йому спричинена матеріальна шкода, не надано розрахунків та обґрунтування суми шкоди, яку він просить стягнути з відповідача. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то суд вважає, що ці вимоги є необґрунтованими, не доведеними, а тому не підлягають задоволенню.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, заснований на законодавстві та є вірним.
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що у лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу.
04 березня 2019 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на належну ОСОБА_1 на праві приватної власності житлову квартиру АДРЕСА_1 .
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 зазначала, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на житлову квартиру може значно утруднити виконання можливого рішення суду у цій справі, оскільки спірну квартиру, право на приватизацію якої вона має разом з іншими членами сім`ї, ОСОБА_1 може бути відчужено на користь третіх осіб.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року, заяву ОСОБА_2 задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,1 кв. м., у тому числі житловою площею 18,0 кв. м., яка належить ОСОБА_1 .
У грудні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.12.2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову було відмовлено.
Судова колегія виходить з такого.
За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.
Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є:
1)втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена вина спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Відповідно до статей 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.
Згідно ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 11.09.2018 року по справі № 905/1926/16.
Дослідивши вказані судові рішення, апеляційний суд встановив, що між сторонами виник спір з приводу квартири АДРЕСА_1 , існує обґрунтоване припущення невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. ОСОБА_2 належним чином обґрунтувала існування об`єктивних ризиків невиконання чи утруднення виконання у майбутньому можливого рішення суду у цій справі. На підставі вказаного суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, враховуючи характер спору і суть позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, наклавши арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову є співмірним з позовними вимогами та не є надмірно обтяжливим для особи, по відношенню до якої такий захід застосовано.
В ухвалі Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.12.2019 року суд касаційної інстанції зазначив, що правильність застосування судами норм процесуального права при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову, мотивуванні судових рішень не викликає розумних сумнівів, на підставі вказаного Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на вказане вбачається, що ОСОБА_2 в рамках цивільної справи № 522/3282/19 за позовом ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу довела суду про необхідність накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,1 кв. м., у тому числі житловою площею 18,0 кв. м., яка належить ОСОБА_1 , з метою уникнення недобросовісних дій з боку ОСОБА_1 .
В поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не досліджено належним чином обставини справи та додатки до позову, які свідчать про нанесені йому матеріальні та моральні збитки. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги ті обставини, що ОСОБА_1 після придбання квартири на підставі договору купівлі- продажу від 18.09.2018 року вклав особисті гроші у її ремонт у розмірі 45 тис. грн., а також позивачем за власні кошти було здійснено підключення цієї квартири до постачання газу, води, тепла, а наразі є обмеженим в розпорядженні власним майном, що беззаперечно порушує його права громадянина та оскільки накладений арешт на його квартиру не скасований, вказане спричиняє йому матеріальні збитки та моральні страждання.
На вказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).
Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, вбачається відсутність доказів на підтвердження завданої позивачу матеріальної шкоди, з боку ОСОБА_2 , оскільки остання, звертаючись із заявою про забезпечення позову діяла саме з метою захисту своїх матеріально-правових інтересів щодо спірного майна, оскільки звернувшись з позовною заявою до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 оспорює право на приватизацію спірної квартири, яку на її думку вона має разом з іншими членами сім`ї.
Жодних доказів щодо неправомірності дій відповідача у справі, апеляційний суд не вбачає, а ОСОБА_1 не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою, на яку посилається позивач та протиправним діянням ОСОБА_2 в її заподіянні.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу того, що діями відповідача йому спричинена матеріальна шкода, не надано розрахунків та обґрунтування суми шкоди, яку він просить стягнути з відповідача.
Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача, він зазнав моральної шкоди, яка спричинена душевними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті позивача та виражались у наступних формах: переживання та спогади про наслідки події, страх можливого повторення подій, тривога, емоційна напруга, постійний фізичний біль, спричинений психологічною травмою. В подальшому позивач змушений був проходити лікування та довготривалу реабілітацію, що негативно вплинула на його працездатність та заробіток. Крім того позивач зазначає, що йому було завдано моральну шкоду у вигляді упущення отримання вигоди, що виразилась у відмові в отриманні кредиту.
На вказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної моральної шкоди, регулюються ст. ст. 23, 1167 ЦК України, зі змісту яких випливає, що моральна шкода компенсується лише винною особою.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.
Апеляційний суд вважає, що відповідачем у справі не було завдано моральної шкоди позивачеві, оскільки дії ОСОБА_2 були законними та направленими на уникнення можливості відчуження позивачем спірної квартири третім особам.
Сам факт звернення ОСОБА_2 до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 є правом відповідача у справі та вказані дії ОСОБА_2 жодним чином не свідчать про наявність у неї підстав для заподіяння ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди.
Крім того обраний захід забезпечення позову є видом забезпечення позову, передбаченим статтею 150 ЦПК України, і відповідає предмету позову та водночас, вжиття такого заходу не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи.
Оскільки забезпечення позову носить тимчасовий характер, тому апеляційним судом не встановлено порушень прав ОСОБА_1 з боку відповідача у справі.
Апеляційний суд вважає, що позивач не надав суду доказів наявності умов для відшкодування моральної шкоди: неправомірність дій ОСОБА_2 , наявність шкоди і причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Судом першої інстанції надано правильну оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, а також кожному з них окремо, і зроблено правильний висновок, з яким погоджується й апеляційний суд про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити за недоведеністю спричинення йому матеріальних та моральних збитків з боку ОСОБА_2 .
Крім того посилання апелянта на те, що судом першої інстанції було постановлено рішення від 02.11.2020 року за відсутності інформації про належне повідомлення відповідача про судові засідання, оцінюються судом критично.
Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд встановив, що з метою достовірного встановлення зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 , Приморський районний суд м. Одеси 19.05.2020 року зробив запит до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області про надання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача у справі та відповідно до відповіді на запит вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована з 04.05.1982 р. за адресою: АДРЕСА_3 , на яку суд першої інстанції надсилав відповідачу сповіщення про дату та час розгляду справи, однак за вказаною адресою адресат не отримувала поштові відправлення, причиною повернення АТ «Укрпошта» зазначила «адресат відсутній за вказаною адресою».
Так, відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
З огляду на вказане, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_2 належним чином повідомлялась судом першої інстанції про день, час та місце слухання справи. Крім того сам ОСОБА_1 не заперечував проти заочного розгляду справи, що вбачається з його заяви від 02.11.2020 року, наявної в матеріалах справи.
Інші доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції вимог ЦПК України, а саме щодо відсутності ухвали про закриття підготовчого провадження у справі та не розгляду заяви позивача про зупинення провадження у вказаній справі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки як вже було зазначено вище, сам позивач не заперечував проти заочного розгляду справи по суті. Під час розгляду справи, суд першої інстанції ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалив заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України, про що зазначив в оскаржуваному рішенні суду.
Крім того, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 , заявивши клопотання про зупинення провадження у справі, яке взагалі не містить обгрунтування причин такої необхідності, всупереч вимогам ст. 12, 13, 81 ЦПК України, не довів неможливість в даній справі на підставі наявних доказів встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
               П О С ТА Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2020 року – залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадках визначених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 07.02.2022 року.

               Головуючий:                О.М. Таварткіладзе

               Судді:                О.В.Князюк

       С.О.Погорєлова