КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3345/2022                                               
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
         08 лютого 2022року                                                                      м. Київ
                                                                                                                      Справа № 355/932/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Криловою Оленою Леонідівною, на рішенняБаришівського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Коваленка К.В., 
у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
встановив:
 
05.08.2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до підписаної анкети-заяви № б/н 25.04.2017 року, ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.  Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір,  що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до умов та правил надання банківських послуг,  позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.
Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала і станом на 20.05.2020 року має заборгованість - 14 228,25 грн.., з яких: 11345,87 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч.: 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 11345,87 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 2882,38 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.
Оскільки на даний час відповідач  ухиляється від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ Комерційний Банк «Приватбанк», позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі  14228,25 грн. за кредитним договором № б/н від 25.04.2017 року та понесені позивачем судові витрати в сумі 2102грн.
 
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Вказує, що позивачем надана до суду копія анкети-заяви, у якій відповідач висловив згоду про укладення договору та особистим підписом це засвідчив, в тому числі зобов`язався ознайомлюватися самостійно на офіційному сайті банку privatbank.ua. На підставі вищевказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт 25000 грн. 
Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Крім того, відповідач звертався до Банку з метою перевипуску карти, отримав перевипущені картки з новими номерами та продовженим строком дії, якими продовжив користуватися. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача, довідками банку про зміну умов кредитування та про видані картки. У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомат, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.
Зазначає, що суд першої інстанції посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17-ц (14-131цс19) не звернув уваги на те, що у цій справі та у справі  №342/180/17-ц  різні обставини. Зокрема, висновки касаційного суду у ґрунтуються на можливості Банку надати будь-яку редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, а також на спростуванні Позичальником факту ознайомлення його з умовами кредитування. Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах даноїсправи наявні: витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (в редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви), копія наказу банку щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» у редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви. Тобто, до суду надано конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєднався Відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, разом із наказом про її затвердження.
Вказує, що суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту), нарахованих відсотків, порушив норми матеріального права. Суд не звернув уваги на те, що відповідачем не оспорювався факт погодження умов кредитування, у тому числі щодо порядку погашення заборгованості. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за фактично отриманими коштами у розмірі 11345, 87 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту. 
Звертає увагу на висновки Верховного Суду у постанові від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16 та вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України відповідач прийняв і погодився з умовами кредитного договору, у тому числі щодо сплати  відсотків.  
Крім того, посилаючись на висновок Верховного Суду, викладений  у постанові від 18 грудня 2019 року та у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 588/62/18, представник позивача вказує, що якщо суд вважав, що умовами договору не встановлена конкретна відсоткова ставка, він не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом взагалі, адже в такому разі застосуванню підлягає ст. 1048 ЦК України, якою встановлено розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ. Також звертає увагу на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 265/6582/16-ц від 04 вересня 2019 року, висновок Верховного Суду у постанові від 21 жовтня 2020 року по справі № 331/4560/19.
Відзиву на апеляційну скаргу  відповідач ОСОБА_1 не подавала.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до  ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем АТ КБ « Приватбанк» не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам`ятки Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил надання послуг (виконання робіт) і Тарифів, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про наявність між сторонами договірних відносин про надання банківських послуг. Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, остання разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, суд першої інстанції дійшов  висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.
Крім того, суд першої інстанції посилався на наявну в матеріалах справи довідку про те, що відповідач 01.04.2017 року отримала кредитну карту за № НОМЕР_1 терміном дії до 03/21, яка отримана відповідачем майже за місяць (за 24 дні) до підписання анкети-заяви, на яку позивач посилається як на договір позики, а тому, суд вважав, що не може бути належним доказом отримання позики за зазначеним договором.
З висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками, колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими,  і такими, що відповідають матеріалам справи та  нормам матеріального права.
Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, представник позивача посилається на те, що відповідач звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву № б/н від 25.04.2017 року, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
З розрахунку заборгованості, наданого позивачем до позовної заяви, вбачається, що позивач вказує на наявність у відповідача  станом на 20.05.2020 року заборгованості у розмірі 14 228,25 грн., з яких: 11 345,87 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2882,38 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.
 
            Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
            Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
            Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
            Згідно з ст. ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
            Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.      Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
            З матеріалів справи вбачається, що 25 квітня 2017 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку.
            Відповідно до змісту вказаної Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 25 квітня 2017 року ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Обґрунтовуючи  позовні вимоги в частині стягнення  процентів за договором, в тому числі   їх розміру та порядку нарахування,  позивач  у позовній заяві посилався на  Витяг   з «Тарифів банку» та Витяг  з Умов та правил  надання  банківських послуг  в ПриватБанку ресурс Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/  та Правила користування платіжною карткою, як невід`ємної частини договору.
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов  та правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви  взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та,  саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
            Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17,  неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період  з часу виникнення спірних правовідносин  до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
            Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
            Також Велика Палата Верховного Суду  у постанові від 03 липня 2019 року зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, яка не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач до позовної заяви додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому зазначено про тарифи карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold», в яких  визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
Однак  з вказаного витягу вбачається, що  він є роздруківкою  з Тарифів  із сайту позивача за період 2013 - 2015 роки, та не є переліком конкретних умов кредитування, які б містили підпис відповідача про ознайомлення з ними.  При цьому із зазначених Тарифів неможливо встановити, які з них були погоджені відповідачем, оскільки тарифи встановлені для карт чотирьох видів та різняться між собою.
Крім того, роздруківка витягу з Тарифів  із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування (постанова  Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
            За викладених обставин, суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками, оскільки позивачем не надано доказів,  відповідно до положень 76-79 ЦПК України, щодо всіх істотних умов кредитування, а саме: розміру та порядку нарахування процентів, який погоджено між сторонами. 
 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, підписуючи анкету-заяву 25.04.2017 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловила свою згоду з формою договору та його умовами, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені посилання представника позивача не відповідають змісту анкети-заяви, в якій зазначено лише загальну назву Умов та Правил, без їх ідентифікації відповідно до дати, коли вони були затверджені, або станом на яку вони були чинні. 
Доказів, які б підтверджували, що саме надані до матеріалів справи Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.
Відсутність підпису відповідача на Умовах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови у будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови  погоджені з відповідачем.             Зазначення у Анкеті-заяві про ознайомлення з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. 
Сам по собі наданий позивачем  розрахунок заборгованості  за простроченими відсотками  та виписка по особовому рахунку, без надання доказів про те, які саме умови договору щодо нарахування відсотків  були узгоджені сторонами, не є підтвердженням наявності у відповідача  заборгованості по простроченим відсоткам у розмірі, визначеному позивачем, а тому  доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє. 
Враховуючи, що  наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт не містить підпису відповідача, тоді як  у вказаному витягу міститься чотири різних види тарифів, що встановлені для різних видів карт, зазначений  витяг не може вважатися доказом на підтвердження умов кредитування, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.  Отже, доводи апеляційної скарги щодо досягнення сторонами усіх істотних умов договору, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються вищевикладеним та не містять обґрунтованих посилань на докази, які б підтверджували факт  досягнення згоди всіх істотних умов кредитування. 
 
Доводи апеляційної скарги щодо незгоди з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом  на рівні облікової ставки НБУ колегія суддів відхиляє враховуючи наступне. 
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Встановивши відсутність в матеріалах справи доказів досягнення між сторонами істотних умов кредитування - відсоткової ставки за користування кредитом,  підстави  для стягнення відсотків за користування кредитом  на рівні облікової ставки НБУ також відсутні, оскільки така ставка встановлена актами законодавства ( ст. 1048 ЦК України), проте позовних вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являв.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, стягнення процентів за користування кредитним договором у розмірі, встановленому на рівні облікової ставки НБУ, за умови відсутності таких позовних вимог, є виходом за їх межі, що законом не допускається.
З огляду на викладене, суд позбавлений можливості визначити розмір процентів за користування грошовими коштами за обліковою ставкою НБУ, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції має надати свій розрахунок колегія суддів не приймає. 
Таким чином, враховуючи викладене та висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові  від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, доводи апеляційної скарги представника позивача висновків суду першої інстанції не спростовують. 
 
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту, враховуючи наступне. 
З матеріалів справи вбачається, що справа розглянута у відсутності відповідача, яка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи (а.с. 95), доводи позовних вимог не спростувала, участі у змагальному процесі не брала.  Отже, відповідач не надала жодних заперечень та доказів на спростування факту отримання кредитних коштів.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Як вбачається з матеріалів  справи, на підтримання своїх позовних вимог, АТ КБ «Приватбанк» подав до суду, зокрема, виписку по особовому рахунку за період з 25.04.2017 року по 07.05.2020 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача, довідку про видачу відповідачу кредитних карток із зазначенням їх номерів та строку дії, копію паспортугромадянина України з відміткою про авторизацію особи. 
Відповідно до довідки Банку відповідачу ОСОБА_1 в межах підписаного договору №б/н у вигляді Анкети-заяви була видана кредитна картка: НОМЕР_1 , дата відкриття 01.04.2017 року терміном дії до 03/21; (а.с.22). 
Відповідно до довідки банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на відповідача ОСОБА_1 (договір б/н), 19.10.2018 року - старт карткового рахунку та встановлення кредитного ліміту на суму 1500 грн., в подальшому кредитний ліміт збільшився і 28.12.2018 року становив 5000 грн. (а.с.21).
З виписки по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 за період з 25.04.2017 року по 07.05.2020 року вбачається, що позичальник користувалась кредитними коштами, частково виконувала свої кредитні зобов`язання щодо повернення цих коштів, виконувала перекази грошових коштів, знімала кошти в банкоматах, розраховувалась кредитними коштами, поповнювала мобільний номер телефону, користалась послугою «Скарбничка», здійснювала щомісячні платежі за послугою «Миттєва розстрочка», та здійснювала інші розрахунки та операції. 
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України   «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пунктів 60-62, 65 Положення «Про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління НБУ № 75 від 04.07.2018 року, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер особового рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) суму вхідного залишку за рахунком; 7) код банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку.
 Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам та органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.
Таким чином, виписка по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 , що міститься в матеріалах справи, є належним доказом отримання кредитних коштів відповідачем, їх суми та розміру сплачених коштів відповідачем на погашення заборгованості.
При порівнянні даних виписки з особового рахунку відповідача та розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позовної заяви, вбачається, що суми використаних кредитних коштів, зазначені у виписці,  відповідають сумам, зазначеним в розрахунку заборгованості. 
Так, відповідно до вказаного розрахунку, заборгованість відповідача за тілом кредиту в сумі 1466 грн. 53 коп. виникла 10.11.2018 року, у подальшому при використанні відповідачем кредитних коштів в межах кредитного ліміту заборгованість у повному обсязі нею не погашалась, у зв`язку з чим станом на 30.09.2019 року заборгованість за кредитом склала суму  - 10 672 грн. 38 коп., а станом на 30.05.2020 року  заборгованість за кредитом становить 11 345 грн. 87 коп.   
            З огляду на викладене, матеріали справи свідчать про те, що за договором від 25 квітня 2017 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальником використовувалися кредитні кошти, проте в добровільному порядку у строки, передбачені договором, АТ КБ «Приватбанк» не повернуті.
Висновок суду про те, що отримання відповідачем кредитної карти за 24 дні до підписання анкети заяви не може бути належним доказом отримання позики за зазначеним договором, є помилковим, оскільки відповідно до виписки з особового рахунку датою початку користування карткою № НОМЕР_1 та руху коштів по цьому картковому рахунку є  25 квітня 2017 року, тобто дата підписання анкети-заяви.
У вказаній виписці, яка є належним доказом, відображено рух коштів саме по картці, яка була отримана відповідачем за №   НОМЕР_1 . При цьому, кредитні кошти відповідач почала отримувати після встановлення  кредитного ліміту 19.10.2018 року. 
Таким чином, оскільки відповідачем не спростовано розмір заборгованості за тілом кредиту, то заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку.
З огляду на викладене вище, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України на наведене вище уваги не звернув, не з`ясував усі обставини, що мають значення для справи,  у зв`язку з чим допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11 345 грн. 87 коп.   за кредитним договором від 25.04.2017 року, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню у вказаній частині на підставі ст. 376 ЦПК України з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача;  2) у разі відмови в позові - на позивача;  3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягають стягненню судові витрати в розмірі 5255 грн. (за подання позовної заяви - 2102 грн. та за подання апеляційної скарги - 3153 грн.).
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року - скасувати в частинівирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом та прийняти в цій частині постанову:
Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитом в сумі 11 345 (одинадцять тисяч триста сорок п`ять) грн. 59 коп.  та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5255 (п`ядь тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн. 87 коп.   
В іншій частині рішення Баришівського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року - залишити без змін.
 
Відомості щодо учасників справи:
Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України,   протягом тридцяти днів  шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

    Суддя  - доповідач:                                                                    Ящук Т.І. 
 
                        Судді:                                                                        Майлай Л.Д.
                                                           
Немировська О.В.