ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/17012/21 	Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О. М. 	
Провадження № 22-ц/817/310/22 	Доповідач - Дикун С.І.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Дикун С.І. 
суддів -  Парандюк Т. С., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Дідух М.Є. 
                                       учасників справи:позивача          ОСОБА_1                                   представника відповідача — Головного                                                          управління Національної поліції України                                                  в Тернопільській області — Старжинського Т.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/17012/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, постановленого суддею Вийванко О.М., повний текст рішення виготовлено 22 грудня 2021 року, -
                                       ВСТАНОВИв: 
       У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.
       В обґрунтування вимог посилався, що 02.02.2017 в Тернопільському відділі поліції ГУНП в Тернопільській області було зареєстровано повідомлення про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України. Відомості, щодо вказаного правопорушення були внесенні до ЄРДР після постановлення ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.02.2017 у справі №607/1896/17-к. Відтак 24.02.2017 розпочалось досудове розслідування у кримінальному провадженні за №12017210010000625, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. 
       На його думку, з самого початку досудового розслідування слідство велось з порушеннями вимог КПК України. Першою і єдиною слідчою дією в даному кримінальному провадженні був його допит як потерпілого, врученням йому 06.07.2017 пам`ятки потерпілого. Після цього, впродовж трьох років інших слідчих дій не проводилось. 28.12.2020 дізнавач виніс постанову про закриття кримінальне провадження №12017210010000625 за відсутністю складу кримінального правопорушення. Постановою прокурора від 03.08.2021 скасовано вищевказану постанову та матеріали направлені для подальшого досудового розслідування. 
       Позивач вважає, що дане кримінальне правопорушення, спричинило йому моральну шкоду, оскільки, він впродовж тривалого часу змушений був витрачати свій час на поїздки в м.Тернопіль, звертатись зі скаргами, відриватись від свого звичного способу життя, що створювало йому великі незручності. Крім того, збитки, завдані йому шахрайськими діями йому не відшкодовані. На підставі вищенаведеного просить позов задовольнити та стягнути в його користь 420 000,00 грн. моральної шкоди.         
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення у даній справі, яким задовольнити позовні вимоги .
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції грубо порушені норми матеріального та процесуального права, оскільки при його постановленні не було враховано висновки Верховного Суду у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19.
Вказує на те, що в обґрунтування відмови йому у задоволенні позову, суд помилково вказав, що посилання позивача на недоліки у процесуальній діяльності органу досудового розслідування, саме по собі не може свідчити про незаконність діяльності. Він не оскаржував окремих недоліків в позові, а посилався на фіктивність досудового розслідування в цілому, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду. 
Посилається на те, що він зазначав про неефективність досудового слідства, безвідповідальність, що виявилось у тому, що з 06.07.2017 року по 28 грудня року при відсутності постанови про зупинення кримінального провадження №12017210010000625 у кримінальному провадженні № 12010000625 процесуальних дій не провадилось. 28 грудня 2020 року при вказівках процесуального прокурора, при фактично непроведеному досудовому розслідуванню, дізнавач Угрин Ж.П. закрила кримінальне провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення.
Факт порушень законності встановлено постановою заступника керівника Тернопільської окружної прокуратури від 03 серпня 2021року про скасування постанови про закриття кримінального провадження №120172210010000625.
Окрім того, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення не зазначив ряд фактичних обставин, що були встановлені в судовому засіданні, однак посилався на дії дізнавача, вчинені вже після відкриття провадження у цивільній справі №607/17012/21.
У відзиві на апеляційну скаргу Національна поліція в Тернопільській області просить відмовити у задоволенні позову. Посилається на те, що належних та допустимих доказів бездіяльності відповідача не надано, позивач не довів факт протиправних дій або бездіяльності відповідачів, конкретні негативні наслідки та їх причинний зв`язок з правом на відшкодування моральної шкоди.
Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою що до неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Сам факт закриття кримінального провадження слідчим та скасування такої постанови слідчого слідчим суддею, зобов`язання посадових осіб органу досудового розслідування, внаслідок якого постановленні ухвали слідчих суддів не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.
Крім того, позивач неодноразово звертався за відшкодуванням моральної шкоди, в якому йому було відмовлено, згідно рішень Тернопільського міськрайонного суду від 21.07.2021 р. № 607/2038/21 , 08.04.2021 № 60 7/22 №707/20, рішень Тернопільського апеляційного суду №607/2038/21, 607/22707/20.
Під час розгляду справи в апеляційному суді позивач підтримав вимоги апеляційної скарги, зіславшись на викладені у ній доводи.
Представник Національної поліції України в Тернопільській області заперечив апеляційну скаргу. Рішення суду першої інстанції вважає законним та обгрунтованим з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.
Державна казначейська служба України, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, згідно приписів ч.2 ст.372 ЦПК України. 
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. 
       Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із тих обставин, що позивач не надав належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди внаслідок порушення вимог процесуального закону, а посилання позивача як на обґрунтування завданої моральної шкоди через необхідність звернення його до суду, не можуть бути належною правовою підставою для її відшкодування відповідачами. 
       Колегія суддів погоджується із такими висновками суду з огляду на наступне.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся в Тернопільський ВП ГУНП в Тернопільській області із вимогою внести в ЄРДР відомості по факту шахрайських дій відносно нього з боку ТОВ «Елітар» та з боку ВАТ «Тернопільобленерго», в результаті чого ТОВ «Елітар» та ВАТ «Тернопільобленерго», заволоділо його грошовими коштами за виконану ним роботу. Вказане підтверджується повідомленням № КІП/1954-07-16/08/2017 від 02.02.2017.
       Відповідно до скарги від 10.02.2017, ОСОБА_1 , подавав скаргу слідчому судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, в якій просив зобов`язати керівника СВ Тернопільського ВП ГУНП внести відомості в ЄРДР про скоєння відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.02.2017 справа № 607/1896/17-к, скаргу ОСОБА_1 від 10.02.2017 задоволено, та зобов`язано Тернопільське ВП ГУНП в Тернопільській області внести відомості до ЄРДР.
       Відповідно до заяви від 21.02.2017 ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області з проханням негайно виконати вищевказану ухвалу.
       24.02.2017 в порядку ст.40-1 КПК України надано доручення оперативним підрозділам.
       Згідно з витягом з кримінального провадження № 12017210010000625, на виконання ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про вчинення ТОВ «Еліта» шахрайських дій відносно ОСОБА_1 , 24.02.2017 внесено відомості до ЄРДР, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України 2001, та розпочато досудове розслідування.
       Відповідно до вказівки № 72-665-17 від 28.02.2017, Тернопільська місцева прокуратура надала вказівку в порядку ст. 36 КПУ України слідчому СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Серединській М.В. в рамках кримінального провадження № 12017210010000625.
       Згідно з дорученням від 28.02.2017 р., СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області, працівникам Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області було доручено провести необхідні слідчі (розшукові) дії.
       08.07.2017 слідчий СВ ТВП ГУНП в Тернопільській області Поляк О.А., у приміщенні СВ ТВП ГУНП допитав ОСОБА_1 , в якості потерпілого в рамках кримінального провадження №12017210010000625 від 24.2.2017, що підтверджується протоколом допиту потерпілого від 08.07.2017.
       28.12.2020 кримінальне провадження № 12017210010000625 від 23.02.2017 закрито, в частині кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Вказане підтверджується постановою про закриття кримінального правопорушення від 28.12.2020.
       Вищевказана постанова була скасована постановою Тернопільської окружної прокуратури від 03.08.2021.
       23.08.2021 дізнавачем СД Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Угрин Ж., позивач був додатково допитаний в якості потерпілого в рамках кримінального провадження №12017210010000625, що підтверджується протоколом допиту потерпілого від 23.07.2021.
       Згідно з дорученням від 28.09.2021, СД Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області, було повторно доручено провести необхідні слідчі (розшукові) дії. 
       Відповідно до листів від 30.09.2021, СД Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області, надсилав запити в ГУ ДФС, Тернопільський обласний центр зайнятості, ГУ Пенсійного фонду України в Тернопільській області та керівнику ТОВ «Елітар», з проханням повідомити, чи перебував ОСОБА_1 у трудових відносинах із ТОВ «Елітар».
       Згідно з листом №7426/5/19-00-24-04-13/26273 від 20.10.2021 р., Головне управілння ДПС у Тернопільській області, надало відповідь по запиту СД Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області.
       30.09.2021 зібрано правовстановлюючі документи відносно ТОВ «Елітар», що підтверджується договором № 40 від 01.07.2009, та договором № 38 від 01.04.2008.
       На момент звернення позивача до суду та розгляду справи судом досудове розслідування триває.
       Відповідно до інформаційного листа від 11.10.2021 № 12432, який надійшов з Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області, у секторі дізнання Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017210010000625, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. Та в рамках цього кримінального провадження проведено ряд слідчих та процесуальних дій.
       Згідно з дорученням від 18.10.2021р., сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області було повторно доручено провести необхідні слідчі (розшукові) дії.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.
       Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.
       Згідно з вимогами ст. 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
       Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.
       Відповідно до ст.1 Закону України «Про національну поліцію» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
       Згідно із ч.3 ст.19 цього Закону держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.
       Статтею 56 Конституції України визначено право кожної особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.
       Цивільно-правову відповідальність можна поділити на договірну та позадоговірну (деліктну).
       Позадоговірна відповідальність наступає за відсутності договірних відносин між учасниками.
       Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
       Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
       Відповідно до положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої громадянинові виключно внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності. Його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб.
       Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
       За відсутності підстав для застосування частини першоїстатті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174 цьогоКодексу).
       Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями1173,1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі.
       Відповідно до ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
       Окрім того, порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади врегульовано спеціальною нормою, що міститься у ст.1174 ЦК України.
       Згідно із ч.1 ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
       Статті 1173,1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.
       Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17.
       Збитками, відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
       Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
       При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.
       Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
       Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду із даним позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги не окремими фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінального провадження, а його неефективністю, безвідповідальністю в цілому, оскільки після початку кримінального провадження збитки, завдані йому шахрайськими діями йому не відшкодовані.
       З матеріалів справи вбачається, що досудове розслідування кримінального провадження №12017210010000625, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, проводиться, та в рамках цього кримінального провадження проведено та ведуться ряд слідчих (розшукових) дій.
       Позивач не довів належними та допустимими доказами заподіяння йому моральної шкоди внаслідок порушення вимог процесуального закону, а посилання позивача як на обґрунтування завданої моральної шкоди через необхідність звернення його до суду, не можуть бути належною правовою підставою для її відшкодування відповідачами. 
       Саме по собі скасування слідчими суддями постанов про закриття кримінального провадження, зобов`язання слідчих вчинити певні дії не свідчить про протиправну бездіяльність органів досудового розслідування, завдання позивачу моральної шкоди та й причинний зв`язок між ними.
       Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
       Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст. ст.1173, 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади чи його посадової або службової особи, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування йому шкоди у розумінні статей 1167, 1173, 1174 ЦК України, що позивачем зроблено не було.
       При цьому, сам факт неодноразового закриття кримінального провадження слідчим, та скасування такої постанови слідчого слідчим суддею, зобов`язання посадових осіб органу досудового розслідування вчинити певні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.
       До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 28 січня 2019 року у справі №686/7576/18, від 12 квітня 2019 року у справі №686/10651/18, від 16 травня 2019 року у справі №686/20079/18, від 22 травня 2019 року у справі №686/24243/18-ц, від 31 липня 2019 року у справі №686/22133/18 та від 07 жовтня 2020 року у справі №523/4822/17.
       Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
       На час розгляду даної справи досудове розслідування у кримінальному провадженні триває.
       Підстави та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування передбачено статтями 303, 306 КПК України, а оскарження недотримання розумних строків статтею 308 КПК України.
       Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки заявником не надано доказів у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів.
       Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що судом безпідставно не застосовано постанову Верховного Суду від 27.05.2020 року у справі 585/724/19, колегія суддів до уваги не бере, оскільки правові висновки у даній справі стосуються інших правовідносин і обставини у вказаній справі та у справі, що переглядається, не є подібними. Зокрема, у справі 585/724/19 Верховний Суд “дійшов висновку про наявність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачу завдану їй моральну шкоду у зв`язку з неефективністю ведення досудового розслідування кримінальної справи, у якій позивач є потерпілою. Держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. Держава бере участь як у приватних, так і публічних відносинах. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати. У ситуації, коли одні органи держави здійснюють із порушенням усіх розумних строків досудове розслідування, а інші органи цієї держави надають різноманітні адміністративні послуги обвинуваченому у вбивстві сина позивача, Верховний Суд зробив висновок про неефективність усього механізму державного управління стосовно позивача в цілому, так і про неефективність досудового розслідування, в якому позивач є потерпілою. Верховним Судом враховано, що в остаточному висновку за результатами кримінального правопорушення воно завершено для обвинуваченого за нереабілітуючими підставами, не у зв`язку із відсутністю у його діях складу злочину, а навпаки, у зв`язку зі спливом давності притягнення до кримінальної відповідальності. Такий результат став наслідком неефективного досудового розслідування, проведеного з порушенням розумних та об`єктивно необхідних строків”. Тобто, павовідносини у справах не є побідними.
       Не заслуговують на увагу посилання заявника в апеляційній скарзі, що факт порушень законності встановлено постановою заступника керівника Тернопільської окружної прокуратури від 03 серпня 2021 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження №120172210010000625, оскільки факт закриття кримінального провадження слідчим, та скасування такої постанови слідчим суддею, зобов`язання посадових осіб органу досудового розслідування, внаслідок якого постановленні ухвали слідчих суддів не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів та притягнення їх до відповідальності.
       Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів. Сам по собі факт задоволення скарг ОСОБА_1 ухвалами суду, не свідчить про завдання органами досудового розслідування моральної шкоди, оскільки права та інтереси позивача були поновленні.
       Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами апеляційний суд не вбачає.
       Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 
постановив:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2021 року залишити без змін.
Судові витрати у вигляді судового збору компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 24 лютого 2022 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

                                                                                Храпак Н.М.