ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

01 лютого 2022 року
м. Харків

справа № 645/573/21
провадження № 22-ц/818/558/22

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В. 
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю., 
за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
відповідач –  ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до  ОСОБА_1 про стягнення пені, суми 3% річних та інфляційних нарахувань за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 травня 2021 року, постановлене під головуванням судді Алтухової О.Ю., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 21 травня 2021 року), - 
в с т а н о в и в:
У лютому 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені, суми 3% річних та інфляційних нарахувань за кредитним договором.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 3% річних в сумі 44 986,49 грн. та інфляційні нарахування в сумі 91 259,79 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання за період 28.01.2018 року по 21.01.2021 року за кредитним договором від 11 червня 2008 року № ML-709/036/2008. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір в сумі 2043,70 грн. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; відповідач  зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене на підставі обставин, встановлених в описовій частині заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2014 року та постанови Харківського апеляційного суду від 07 липня 2020 року у справі №645/12572/13-ц. Проте преюдицію утворюють виключно  ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що відображено у мотивувальній частині судового рішення.  ОСОБА_1 вказує, що саме в мотивувальній частині постанови Харківського апеляційного суду від 07 липня 2020 року у справі №645/12572/13-ц зазначено про те, що Банк вже реалізував своє право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується рішенням суду від 15 грудня 2009 року, тому відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за даним договором. Відповідач вважає, що у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутнє право вимоги за кредитним договором від 11.06.2008 року; боржник не повідомлений про зміну кредитора.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 травня 2021 року в частині відмови у стягненні пені сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається. Вказане рішення суду переглядається судом апеляційної інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором від 11 червня 2008 року № ML-709/036/2008, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 11 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір ML-709/036/2008, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 62 916,77 доларів США, зі сплатою фіксованого відсотка 4,99 % річних + FIDR, з кінцевим строком повернення кредиту 11.06.2038 року (а.с. 4-7).
Відповідач не заперечує, що рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 15 грудня 2009 року у справі № 2-4083/09 з нього на користь ЗАТ «ОТП Банк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором ML-709/036/2008 у розмірі 577 407,19 грн.
Проте цивільна справа № 2-4083/09 знищена.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2017 року відновлено втрачене судове провадження по цивільній справі № 2-4083/09 за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2009 року про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2009 року про забезпечення позову (а. с. 12-14).
Додатковим рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 липня 2017 року ухвалено, зокрема, вважати встановленим зміст відновленої резолютивної частини вказаного заочного рішення в такій редакції: «Позовну заяву ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 577 407,19 грн., яка складається з наступного: основний борг – у розмірі 62 864,77 доларів США, що еквівалентно 502 603,84 грн за офіційним курсом НБУ станом на 10 вересня 2009 року; проценти за користування кредитом – у розмірі 6 695,88 доларів США, що еквівалентно 53 533,56 грн за офіційним курсом НБУ станом на 10 вересня 2009 року; пеня – в розмірі 21 219,79 грн; штрафні санкції за невиконання зобов`язань - 50,00 грн, а також 1 700,00 грн судового збору та 120,00 грн витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи» (а. с. 15-17).
Матеріали справи свідчать про те, що 29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю (а.с.18-24).
Відповідно до Витягу з додатку №1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року, до ТОВ «Факторинг Україна» перейшло право вимоги, в тому числі, за кредитним договором від 11 червня 2008 року №ML-709/036/2008 (а.с.25).
Як на підставу позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» посилалося на те, що відповідач не виконав зобов`язання за кредитним договором від 11 червня 2008 року №ML-709/036/2008. Крім того невиконаним є зобов`язання за рішенням суду від 15 грудня 2009 року у справі № 2-4083/09 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «Факторинг Україна», заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 577 407, 19 грн. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. У зв`язку з цим, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 303 688,93 грн, яка складається з: пеня у розмірі – 45 289,27 грн., 3% річних у розмірі – 167 139,87 грн, інфляційні нарахування у розмірі 91 259,79 грн. та судові витрати. Пеню розраховано за період з 21.01.2020 року по 21.07.2020 року на заборгованість в сумі 502 603, 84 грн. – в розмірі 45 289, 27 грн. Три відсотки річних розраховані позивачем за період з 25.12.2009 року по 21.01.2021 року на заборгованість в сумі 502 603, 84 грн. – в розмірі 167 139, 87 грн. Інфляційні нарахування розраховані позивачем за період з 21.01.2018 року по 21.01.2021 року на заборгованість в сумі 502 603, 84 грн. – в розмірі 91 259,97 грн.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").
Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 15 грудня 2009 року у справі № 2-4083/09 з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «ОТП Банк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором ML-709/036/2008 у розмірі 577 407,19 грн., яка складається з наступного: основний борг – у розмірі 62 864,77 доларів США, що еквівалентно 502 603,84 грн за офіційним курсом НБУ станом на 10 вересня 2009 року; проценти за користування кредитом – у розмірі 6 695,88 доларів США, що еквівалентно 53 533,56 грн за офіційним курсом НБУ станом на 10 вересня 2009 року; пеня – в розмірі 21 219,79 грн; штрафні санкції за невиконання зобов`язань - 50,00 грн, а також 1 700,00 грн судового збору та 120,00 грн витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи» (а. с. 15-17).
29 червня 2010 року за договором купівлі-продажу кредитного портфелю ТОВ «Факторинг Україна» набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором від 11 червня 2008 року №ML-709/036/2008 (а.с.25).
Частинами 1, 3 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.
Статтею 516 ЦК України передбачено, що зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Доказів належного виконання умов кредитного договору від 11 червня 2008 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , відповідачем суду не надано.
Крім того відсутні докази виконання рішення суду від 15 грудня 2009 року про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором.
З урахуванням наведеного, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього, в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України), виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Крім того, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. 
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.
Зазначеними нормами законодавства не обмежуються права кредитора на стягнення з боржника інфляційних витрат та 3% річних без обов`язкового зазначення про це у договорі про заміну кредитора.
Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16, від 10 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18.
Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 44 986,49 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 91 259,79 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання за період 28.01.2018 року по 21.01.2021 року за кредитним договором від 11 червня 2008 року № ML-709/036/2008, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Посилання апелянта на те, що у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутнє право вимоги до нього за кредитним договором від 11.06.2008 року, - спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 травня 2021 року в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 09.02.2022 року.