ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«20» грудня 2021 року
м. Харків
справа № 641/7088/20
провадження № 22ц/818/4588/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Котелевець А.В., Хорошевського О.М.
за участю секретаря – Колосовської А.Р.
учасники справи: 
позивачі –  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник позивача – ОСОБА_3 ,
відповідач – Харківська міська рада,
третя особа – ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 травня 2021 року в складі судді Колодяжної І.М.
в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_4 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що вони з народження проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений будинок побудований в 1961 році їхнім дідом ОСОБА_5 . Рішенням виконкому Комінтернівської районної ради депутатів трудящих №123-24 від 25 квітня 1961 року затверджений акт приймання індивідуального житлового будинку, та 02 серпня 1983 року житловий будинок узаконений рішенням виконкому Комінтернівської районної ради народних депутатів №306-1.

Вказали, що до будинку самовільно будувались прибудови літ «А-1», «И-1» та здійснювалось переобладнання приміщень, що узаконені рішеннями виконкому Комінтернівської районної ради депутатів №306-1 від 02 серпня 1983 року, №5-5, від 12 січня 1965 року, №445-2 від 04 травня 1982 року.
Зазначили, що з довідки Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 03 червня 2018 року №1037250 вбачається, що житловий будинок літ «А-1» загальною площею 109,4 кв м, житловою площею 43,6 кв м, та житловий будинок з прибудовами літ «И-1» загальною площею 48,0 кв м, житловою площею 26,4 кв м. Крім того, самовільно побудовано - житлову прибудову літ «И2-21» загальною площею 51,7 кв м, житловою площею 28,1 кв м, мансарда літ «Им» загальною площею 37,3 кв м, гараж літ «О», балкон літ «И2». У технічному паспорті, виготовленому станом на 22 травня 2018 року, визначені такі характеристики інших прибудов: льох літ «Н», ворота №4, №5, №8 паркан №6, №7.

Вказали, що у квітні 1965 року їхній дід ОСОБА_5 подарував дружині ОСОБА_6 77/300 частин домоволодіння, що підтверджується договором дарування.
ІНФОРМАЦІЯ_1 їхній дід ОСОБА_5 помер.

Зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їхній батько ОСОБА_7 . Його право власності на частку домоволодіння перейшло до його дружини та їхньої матері ОСОБА_8 .

Крім того, як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину померлого ОСОБА_9 №1-3045 від 25 травня 1995 року, його частка у праві власності на майно, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 41/100 перейшла за законом до його дружини ОСОБА_10 .

Вказали, що рішенням Комінтернівської районної ради народних депутатів м. Харкова від 03 жовтня 1995 року № 197-1 перерозподілені ідеальні частки в спільній власності між співвласниками по АДРЕСА_1 наступним чином: ОСОБА_10 - 32/100, ОСОБА_1 - 6/100, ОСОБА_2 - 29/100, ОСОБА_8 - 13/100, ОСОБА_6 - 20/100.

31 березня 1997 року частка у праві власності на домоволодіння у розмірі 32/100 відчужена ОСОБА_11 та ОСОБА_12 
11 грудня 2015 року за договором дарування частка у розмірі 32/100 перейшла від ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до ОСОБА_14 .

Зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла їхня мати ОСОБА_8 . 

Вказали, що наразі право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 мають ОСОБА_1 у частці 25/200, ОСОБА_2 - 71/200; ОСОБА_14 - 64/200. Тобто, у сім`ї ОСОБА_15 перебуває 160/200 часток нерухомого майна.

Зазначили, що власницею іншої частки у розмірі 40/200 є ОСОБА_6 , 1907 року народження, друга дружина їхнього діда ОСОБА_5 . Як їм відомо, вона померла ще у 1977 році. Заповіт, свідоцтво про смерть даної особи, будь-які відомості про відкриття спадкової справи відсутні. Тобто, право власності на цю частку майна нікому не передано.

Вказали, що вони як онуки ОСОБА_6 могли б набути статусу спадкоємців за законом.

Зазначили, що вони відкрито, безперервно володіють зазначеним нерухомим майном: ОСОБА_2 з 22 липня 1974 року, а ОСОБА_1 з 05 вересня 1975 року, дотепер. Вони обслуговують домоволодіння, добросовісно володіють нерухомим майном більше ніж 10 років, здійснюють поточний ремонт, адже будинок дуже старий, і йому потрібен постійний догляд, підтримують подвір`я у належному стані. Користуються домоволодінням відкрито, не приховуючи факту знаходження майна в їх володінні, безперервно, так як володіння не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Просили визнати за ними право власності на частку нерухомого майна, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 40/200 за набувальною давністю.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 травня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через представників подали апеляційну скаргу, в якій просили рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити їхні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини у справі, не враховано, що вони відкрито, вільно, добросовісно та безперервно володіють, користуються та управляють спірним майном більше десяти років. Ними здійснено низку ремонтів, сплачувались комунальні послуги. Спірне майно є безхазяйним, та інші особи на нього не претендують.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для набуття позивачами права власності на спірну частину домоволодіння за набувальною давністю, оскільки вони отримали право постійного користування вказаним майном, а не добросовісно володіють цією часткою домоволодіння.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що батьками ОСОБА_7 є ОСОБА_5 та  ОСОБА_16 (а. с. 22).
Батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а. с. 23).

Рішенням виконкому Комінтернівської районної ради депутатів трудящих №123-24 від 25 квітня 1961 року затверджений акт приймання індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 13).

Рішенням виконкому Комінтернівської районної ради депутатів трудящих від 12 січня 1965 року за № 5-5 узаконена самовільно переобладнана ОСОБА_5 кімната під кухню розміром 3,8 х 3,7, кімната розміром 2,50 х 3,10 та прибудова - житлове приміщення розміром 4,20 х 3,80, коридор розміром 3,20 х 1,60 до будинку АДРЕСА_1 (а. с. 16-18).

У квітні 1965 року ОСОБА_5 подарував дружині ОСОБА_6 77/300 частин домоволодіння АДРЕСА_1 за договором дарування, посвідченим нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори Сідоровою К.І. (а. с. 37-38, 39).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а. с. 40). 

Рішенням виконкому Комінтернівської районної ради народних депутатів від 04 травня 1982 року за №445-2 узаконені самовільно прибудовані приміщення VI (кухня) ІV (сені) та переобладнана кухня (прим. 3-1) під житлову кімнату в будинку АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (а. с. 20).

Рішенням виконкому Комінтернівської районної ради народних депутатів від 02 серпня 1983 року за №206-1 узаконений житловий будинок літ. «И-1» та затверджено акт його прийому з надвірними спорудами на ім`я ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 (а. с. 14).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 (а. с. 43).

Також помер ОСОБА_9 , та спадкоємицею його майна, а саме: 41/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 стала його дружина ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25 травня 1995 року №1-3045 (а. с. 41-42).

Рішенням Комінтернівської районної ради народних депутатів м. Харкова від 03 жовтня 1995 року № 197-1 перерозподілені ідеальні частки в спільній власності між співвласниками по АДРЕСА_1 , наступним чином: ОСОБА_10 - 32/100, ОСОБА_1 - 6/100, ОСОБА_2 - 29/100, ОСОБА_8 - 13/100, ОСОБА_6 - 20/100 (а. с. 45-46).

На підставі договору купівлі-продажу від 31 березня 1997 року ОСОБА_17 продав ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в рівних частинах кожному 32/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що належали йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 березня 1997 року № 1-1466 (а. с. 47-48).
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_8 (а. с. 44, 51).
11 грудня 2015 року право власності на 32/100 частин домоволодіння перейшло від ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до ОСОБА_14 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шуть О.Г. за №8600 (а. с. 49-50).

З довідки Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 13 червня 2018 року №1037250 вбачається, що житловий будинок літ «А-1» загальною площею 109,4 кв м, житловою площею 43,6 кв м, та житловий будинок з прибудовами літ «И-1» загальною площею 137,9 кв м, житловою площею 54,4 кв м; льох «Н», гараж «О», №4-8 огорожа. Крім того, самовільно побудовано - житлову прибудову літ «И2-2» загальною площею 51,7 кв м, житловою площею 28,1 кв м, мансарда літ «Им» загальною площею 37,3 кв м, гараж літ «О», балкон літ «И2». Не зареєстровано право власності після перерозподілу ідеальних часток за ОСОБА_1 – 6/100, ОСОБА_2 – 29/100, ОСОБА_8 – 13/100, ОСОБА_6 – 20/100 (а. с. 24-25). 

Також відомості щодо самочинно побудованих приміщень містяться у технічному паспорті на будинок АДРЕСА_1 , виготовленому станом на 22 травня 2018 року (а. с. 26-36).
З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на житлові будинки з прибудовами за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано: 25/200 (6/100 та 13/200) за ОСОБА_1 , 32/100 (64/200) за ОСОБА_14 , 71/200 (13/200 та 29/100) за ОСОБА_2 (а. с. 53-55).

ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 22 липня 1974 року, а ОСОБА_1 – з 05 вересня 1975 року, що підтверджується копіями їхніх паспортів та Інформаційної довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова від 11 вересня 2020 року (а. с. 8-12, 58).

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. 
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

При цьому, необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року, справа №638/2860/16-ц, провадження №61-20357св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2019 року, справа № 717/1551/17, провадження № 61-43294св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2020 року у справі № 303/4609/18, провадження № 61-12845св19; Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18, провадження № 61-4186св21.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. 

Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 серпня 2019 року, справа № 187/1113/16-ц, провадження № 61-27890св18; Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 серпня 2019 року, справа № 569/14172/13-ц, провадження № 61-22395св18.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові  від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

При цьому, відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України, зокрема, відкритість та безперервність володіння.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 серпня  2019 року, справа № 522/17354/16-ц, провадження № 61-21581св18.

Проаналізувавши викладені обставини справи та норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачами не доведено обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, та у зв`язку з цим про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 фактично складається з двох будинків: літ «А-1» та «И-1». Право власності на житлові будинки з прибудовами за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано: 25/200 часток за ОСОБА_1 , 64/200 - за ОСОБА_14 , 71/200 - за ОСОБА_2 .

Право власності на іншу частину домоволодіння (77/300) набула ОСОБА_6 на підставі договору дарування від квітня 1965 року. Після перерозподілу ідеальних часток в спільній власності між співвласниками рішенням Комінтернівської районної ради народних депутатів м. Харкова від 03 жовтня 1995 року частка ОСОБА_6 визначена як 20/100 (а. с. 45-46).

Проживаючи у спірному домоволодінні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 достеменно знали про те, що власницею 40/200 його часток є ОСОБА_6 . Позивачі розуміли, що володіють чужою річчю, та у них немає правових підстав для набуття права власності на цю частку майна. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо б позивачі при заволодінні майном не знали і не повинні були знати про відсутність у них підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено. Викладене вище виключає добросовісність заволодіння ними спірним майном.

Крім того, володіння спірним майном також не було безтитульним, оскільки позивачі вселились до домоволодіння спочатку як члени сім`ї власника, а потім набули право власності на його частки, та порядок користування приміщеннями у домоволодінні не визначався. 

У позовній заяві ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначили, що могли б бути єдиними спадкоємцями ОСОБА_6 , тобто посилались на виникнення правовідносин зі спадкування, що також виключає можливість застосування до спірних правовідносин інституту набувальної давності.

При цьому, відомостей про смерть ОСОБА_6 , на що посилаються позивачі, а також про наявність чи відсутність у неї спадкоємців, матеріали справи не містять.

Якщо позивачі вважають свої права на спірне майно порушеними чи не визнаними, вони вправі звернутися до суду з відповідними вимогами, спрямованими на успадкування 40/200 часток домоволодіння, а не у порядку визнання права власності за набувальною давністю, адже навіть смерть ОСОБА_6 та відсутність спадкоємців, які б прийняли спадщину після її смерті, не давали їм підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

При цьому, як вбачається з довідки Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 13 червня 2018 року №1037250, копії технічного паспорту, виготовленого станом на 22 травня 2018 року, та відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у складі спірного домоволодіння є самочинно збудовані приміщення.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та пояснив, що йому невідомо ані про інших спадкоємців, ані про наявність самочинних будівель у спадковому майні.

За положеннями частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Зазначені обставини також унеможливлюють визнання судом права власності на спірне майно.

До того ж, як вбачається з матеріалів справи, співвласницею спірного домоволодіння, крім позивачів, є також ОСОБА_14 , тобто рішення суду у цій справі стосується і її прав та інтересів. Однак, до участі у справі вона не залучена. 

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо того, що вони відкрито, вільно, добросовісно та безперервно володіють, користуються та управляють спірним майном більше десяти років, здійснювали ремонтні роботи, сплачували комунальні послуги, не можуть бути взяті до уваги, оскільки, як вже зазначалось, ознака добросовісності володіння 40/200 частками спірного домоволодіння у даному разі відсутня. Проведення ремонтних робіт, сплата комунальних послуг, утримання майна та фактичне проживання у домоволодінні, відкритість і безперервність користування майном самі по собі не є підставами для визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 204/7133/17, провадження № 61-14146св19, від 27 січня 2021 року у справі № 199/7432/16, провадження № 61-43997 св 18.

Посилання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на те, що інші особи на це майно не претендують, є безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, Харківська міська рада проти їх позову заперечувала, а інша співвласниця домоволодіння – ОСОБА_14 до участі у справі не залучена, та її думка з цього приводу не відома. 

З огляду на вищевикладене, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 травня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                            А.В. Котелевець 

О. М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 21 грудня 2021 року.