ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2022 року
м. Харків
справа № 635/8875/18
провадження №22-ц/818/479/22
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів –Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.,
учасники справи:
позивач- ОСОБА_1 
відповідачі – Коротичанська селищна рада, Пісочинська селищна рада
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Пісочинської селищної ради на рішення Харківського районного суду Харківської області від 07.05.2021 року, у складі судді Назаренко О.В.
УСТАНОВИВ:
04 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з Коротичанської селищної ради на її користь заробітної плати за період 11-12 січня 2018 року; середню заробітну плату за час затримки розрахунку у розмірі 37 738, 56 грн та 10 500 грн на відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що на підставі розпорядження голови Коротичанської селищної ради від 19.04.2016 № 6-04-01 її було прийнято на посаду спеціаліста 1 категорії бухгалтера із заробітної плати і матеріалів Коротичанської селищної ради. 03 січня 2018 року позивач звернулася до адміністрації ради селищної ради з заявою про звільнення за власним бажанням з 09 січня 2018 року на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу (необхідністю в догляді за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку). 12 січня 2018 року ОСОБА_1 звільнено, проте всупереч ст.ст. 47, 116 КЗпП України остаточний розрахунок з нею у день звільнення не проведено. А саме їй не була нарахована та виплачена заробітна плата за період 11-12 січня 2018 року, а також не була нарахована та виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку та додаткову відпустку. Компенсація за невикористані дні відпустки була виплачена позивачці лише 31 серпня 2018 року без виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Оплата за відпрацьовані Позивачем 11 та 12 січня 2018 року не здійснена.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22.12.2020 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Пісочинську селищну раду Харківського району Харківської області ( т.1 а.с. 244 – 247). 
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07.05.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто солідарно з Пісочинської селищної ради та Коротичанської селищної ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату за 11.01.2018 та 12.01.2018 в сумі 312, 95 грн, середній заробіток за час затримки виплати належних сум за період з 12.01.2018 по 13.04.2021 включно в сумі 129 719, 85 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000, 00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим що, відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Пісочинської селищної ради № 676 від 30 грудня 2020 року, в останні 2 місці роботи, що передували звільненню позивачки, за 16 відпрацьованих днів їй було нараховано 2503,64 грн., у грудні 2017 року нараховано матеріальну допомогу в сумі 2250 грн. (таким чином, середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 156,4775 грн. (2 503, 64 грн. / 16 робочих днів). Остаточний розрахунок з позивачкою повинен був здійснений 12 січня 2018 року. Проте станом на момент розгляду справи він не проведений, що не заперечується представниками відповідачів. Сума що підлягає стягненню складається з невиплаченої позивачу заробітної плати за 11 та 12 січня 2018 року в сумі 312, 95 грн. (2 робочих дня * 156,4775 грн.), а також компенсації за затримку розрахунку при звільненні позивача в сумі 129 719, 85 грн. (829 робочих днів * 156,4775 грн). Оскільки відповідачі станом на момент ухвалення рішення так і не поновили порушене право позивачки, з моменту звільнення відповідачами було проігнороване законне право позивача на отримання відповідних виплат, суд вважав, що стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку у зазначеній сумі є належним та співмірним заходом спрямованим на захист прав позивача. При цьому суд погодився з твердженням позивача, що невиплата усіх сум, які належали їй при звільненні, призвела до необхідності докладання нею додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто таке порушення трудових прав позивачки є підставою для стягнення з відповідачів коштів в рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди. З урахуванням обставин справи, засад розумності та справедливості суд задовольнив позовні вимоги в цій частині частково, а саме стягнув у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 гривень.
Не погодившись з рішенням суду, представник Пісочинської селищної ради подав апеляційну скаргу, в якій просив суд, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, при ухвалені рішення судом було порушено норми процесуального та матеріального права. Судом було проведено судові засідання, без участі сторін, останнє судове засідання було проведено в супереч аргументованому клопотанню про відкладення судового засідання, яке судом розглянуто не було. Судом не розглянуто клопотання позивача про долучення доказів до матеріалів, та обґрунтованих заперечень відповідача проти цього, та не винесено ухвалу на основі розгляду цих клопотань. Судом не розглянуто клопотання відповідачів про допит свідків у судовому засіданні, судове рішення про таку відмову судом також не ухвалювалась. Ухвалою від 04.06.2019 необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про призначення експертизи, витребуванні доказів та допиті свідка, але в резолютивній частині ухвали про це не вказав, чим зробив неможливим її оскарження. Позивачка протягом всього розгляду затягувала розгляд справи, шляхом неодноразової зміни представника, так останній договір про надання правової допомоги укладено 13 березня 2020 року, а адвокатські запити до Держпраці зроблені лише в жовтні 2020 року, що свідчить, з огляду на нескладність справи, про зловживання процесуальними правами позивачем. Факти та обставини викладені в відповідях №12-15-191/02.02/11195 від 26.10.2020 можуть піддаватися сумніву, адже відповідь надана майже через 2,5 роки після проведення заходу контролю. Тому інформація викладена в цих відповідях не може бути належним та достовірним доказом. Матеріалами справи підтверджено, що розмір невиплаченої заробітної плати позивачці за 11 та 12 січня 2018р. є незначним і становить 312 грн 95 коп., розмір всіх сум, що належали до виплати позивачці при звільненні становили 6329 грн 50 коп., отже невиплачена частка становить лише 4,93 % від тієї яка встановлена в рішенні суду. Всі суми при звільненні позивачці не були виплачені через те, що після звільнення позивачки в бухгалтерії Коротичанської селищної ради не залишилося жодного бухгалтера і фізично нарахувати виплати не було кому. Позивачка це знала, та повинна була нарахувати собі заробітну плату в день звільнення. Проте позивачка з метою збільшення компенсації, свідомо звернулась до суду лише через 11 місяців після звільнення. Судовий розгляд тривав близько 2,5 років через його затягування позивачкою так і через завантаженість суду, в чому відсутня вина відповідача. Тож стягнута судом сума є неспівмірною ні з сумою заявленою позивачем у позові, ні з сумою невиплаченої заробітної плати. Додатковою обставиною є те, що відповідачі є представниками територіальних громад та виплата такої значної суми компенсації, потягне за собою скорочення фінансування місцевих громад.
Не погодившись з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відзив мотивовано тим, що твердження відповідача про порушення судом норм процесуального права не знаходять свого доказового підтвердження, тож судом не повинні враховуватись. Посилання відповідача про свідоме затягування судового процесу позивачем є безпідставними, адже всі дії позивачем здійснено в межах процесуальних строків встановлених законом, відповідачами до суду першої інстанції не подавались жодних заяв про зловживання процесуальними правами позивачем. Представниками відповідача неодноразово надавались клопотання про перенесення судового засідання. Акти та приписи інспекції Держпраці в суді першої інстанції не оскаржувалися , а тому мають приюдиційне значення. Судом правильно застосовано норми матеріального права. Посилання відповідача на не співмірність призначеної компенсації та реальної на момент звільнення, спростовуються висновками викладеними у рішенні Конституційного суду від 22.02.2012 №4-рп/2012 відповідно до якого не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником зазначені строки є підставою для відповідальності за ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у справі, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до п.п. 1,4 ч.1, ч.2 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі розпорядження голови Коротичанської селищної ради від 19.04.2016 № 6-04-01 прийнята на посаду спеціаліста 1 категорії бухгалтера із заробітної плати і матеріалів Коротичанської селищної ради( т. 1 а.с. 13 – 15).
Відповідно до розпорядження Коротичанського селищного голови від 07.11.2017 № 96-02-03 на ОСОБА_1 покладено тимчасове виконання обов`язків головного бухгалтера ( т. 1 а.с. 65). 
03 січня 2018 року позивачкою подано до Коротичанської селищної ради заяву про звільнення її за власним бажанням з 09 січня 2018 року на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу (необхідністю в догляді за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку), яка прийнята Коротичанською селищною радою того ж дня ( т. 1 а.с.70). 
12 січня 2018 року позивачку звільнено за власним бажанням з 12 січня 2018 року на підставі розпорядження тимчасово виконуючого обов`язки селищного голови Коротичанської селищної ради «Про звільнення з посади бухгалтера із заробітної плати і матеріалів ОСОБА_1 » від 12.01.2018 за № 04с-01/3, що також підтверджується записом в її трудовій книжці. Підставою для видачі розпорядження є заява позивача від 03.01.2018 ( т. 1 а.с. 11 – 12). 
Доказів виплати Коротичанською селищною радою на користь позивача заробітної плати за період 11-12 січня 2018 року, а також середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, до суду не надано.
Судом обґрунтовано також не взято до уваги посилання відповідачів щодо відсутності позивача на робочому місці 11 та 12 січня 2018 року. 
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або запречень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Згідно даних актів про відсутність на роботі від 11 та 12 січня 2018 року, ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці у вказані дати ( т. 1 а.с. 72, 73). 
Проте зазначені акти не є належними та достовірними доказами у справі , оскільки не містять даних про посади осіб, що їх склали, дати складання актів та даних про ознайомлення ОСОБА_1 з їх змістом. 
Судом також обґрунтовано відмовлено у задоволені клопотання відповідача про виклик свідка, витребування інформації з ПАТ « Київстар», ПАТ « ВФ Україна» щодо місцезнаходження ОСОБА_1 з 08:00 години 11 січня 2018 року по 18:00 годину 12 січня 2018 року за мобільними номерами позивачки та у призначенні експертизи телекомунікаційних систем та засобів оскільки зазначені засоби доказування не є можуть підтвердити факт відсутності позивачки на робочому місті, у зв`язку із недопустимістю та не достатністю. 
Належними доказами відсутності позивачки на роботі може бути табель обліку робочого часу та правильно складений акт про відсутність працівника на роботі. 
Проте в супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України зазначені докази відповідачами не надані. 
Відповідно до акту головного управління Держпраці у Харківській області від 05.07.2018 № ХК0701/657/АВ, приписів про усунення виявлених порушень № ХК0701/657/АВ/1П від 10.07.2018 та № ХК0701/657/АВ/2П від 05.07.2018, постанов про накладення штрафу № ХК0701/657/АВ/1П/1ПТ/МГ-ФС від 02.08.2018 та № ХК0701/657/АВ/1П/2П/1ПТ/2ПТ/ІП-ФС від 02.08.2018) встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 . Коротичанскьою селищною радою не була нарахована та виплачена заробітна плата за період 11-12 січня 2018 року та було нараховано та виплачено 23.01.2018 компенсацію за не використану відпустку за сім календарних днів в розмірі 790,96 грн, хоча фактично за весь період її роботи фактично невикористані дня відпустки складають: 22 календарних дні щорічної відпустки та 2 календарних днів відпустки працівникам, які мають дітей ( т. 1 а.с. 188 – 205). 
Вказані рішення інспекційного відвідування Головного управління Держпраці у Харківській області, які у взаємозв`язку узгоджуються з позицією позивача щодо фактичного відпрацювання 11 та 12 січня 2018 року, спростовують доводи відповідачів про відсутність позивача на роботі 11 та 12 січня 2018 року.
Сторони не заперечують, що остаточно компенсація за невикористані дні відпустки була виплачена позивачці 31 серпня 2018 року. Позовна заява та додані до неї докази не містять даних про розмір зазначеної компенсації. Під час ухвалення судом рішення цього розміру також визначено не було. Проте, виходячи з даних про розмір виплаченої компенсації за невикористані 7 днів відпустки ( 790,96), можна розрахувати, що компенсація за 17 днів невикористаної відпустки становила 1920, 90 грн.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють. Проте суд апеляційної інстанції не може погодитися з визначеним судом розміром стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та з розміром стягнення на відшкодування моральної шкоди.
Так, судом першої інстанції не були враховані висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо зменшення розміру середнього заробітку.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку зі звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Під час розгляду дійсної справи встановлено, що розмір невиплаченої при звільненні позивачки заробітної плати становить 312,95 грн, строк затримки розрахунку 829 робочих днів, заборгованість по заробітній платі, не виплачена, не виплачена компенсація за 17 днів невикористаної відпустки у розмірі 1920, 90 грн була виплачена 31 серпня 2018 року.
Розмір стягнутого судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (129719,85 грн) у багато разів перевищує розмір заборгованості невиплаченої позивачу при звільненні заробітної плати (312,95 грн) та є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.
З огляду на очевидну неспівмірність стягнутого судом середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, судова колегія вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та вищенаведеним висновкам Великої Палати Верховного Суду, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу коштів в сумі 950,00 грн.
Висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, неодноразово підтвердженні Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15.
Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. 
Судова колегія вважає за необхідне зменшити розмір компенсації до 1000,00 грн., оскільки визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід враховувати характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань та доказів на підтвердження її розміру. 
Позивачкою не було доведено обсягу моральних та фізичних страждань в заявленому розмірі тому, судова колегія вважає визначену судом суму завищеною та зменшує її до 1000,00 грн.
Також судова колегія звертає увагу, що  з наданих документів Пісочинською селищною радою, а саме 1) рішення XXXII сесії VII скликання Коротичанської селищної ради від 10.08.2018 «Про добровільне об`єднання Коротичанської територіальної громади до Пісочинської селищної об`єднаної територіальної громади»; 2) рішення VIII сесії VII скликання Пісочинської селищної ради від 10.08.2018 «Про добровільне об`єднання Коротичанської територіальної громади до Пісочинської селищної об`єднаної територіальної громади»; 3) рішення XXIV сесії VII скликання Пісочинської селищної ради «Про визнання повноважень депутатів від Коротичанської територіальної громади, що приєдналась, обраних на додаткових виборах до Пісочинської селищної ради»; на підставі яких та відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 8-3 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» повноваження Коротичанської селищної ради припинилися, а Пісочинська селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Коротичанської селищної ради. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Коротичанська селищна рада з 31.07.2019 перебуває в стані припинення,  Пісочинська селищна рада зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Пісочинська селищна рада (код ЄДРПОУ: 04396727, місцезнаходження: пров. Транспортний, буд. 2, смт Пісочин, Харківський район, Харківська область, 62416) та Пісочинська селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Коротичанської селищної ради.
У статті 540 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Втім, у правовідносинах за участі позивачки  відсутній закон чи договір, що передбачають солідарну відповідальність відповідачів.
Задовольняючи позов, суд на зазначені обставини уваги не звернув та помилково стягнув на користь позивачки кошти з відповідачів в солідарному порядку чим порушив норми матеріального права. 
Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з Коротичанської селищної ради коштів задоволенню не підлягають. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З урахуванням викладеного, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційну скаргу Пісочинської селищної ради належить задовольнити частково, а рішення суду змінити, зменшивши суму що підлягає стягненню на користь позивачки з Пісочинської селищної ради. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Коротичанської селищної ради належить відмовити
Судові витрати підлягають вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України.
Оскільки позовні вимогу ОСОБА_1 до Коротичанської селищної ради задоволенню не підлягають, підстав стягувати з цієї особи судові витрати не має.        
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Пісочинської селищної ради задовольнити частково.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 07 травня 2021 року змінити.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Пісочинської селищної ради ( ЄРДПОУ 04396727) на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 11.01.2018 по 12.01.2018 в розмірі 312, 95 (триста дванадцять) грн. 95 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 950,00 (дев`ятсот п`ятдесят) грн та 1000,00 (одна тисяча) грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Коротичанської селищної ради відмовити.
Стягнути з Пісочинській селищній раді на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у сумі 56 (п`ятдесят шість) грн. 38 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 лютого 2022 року. 
Головуючий                                                                О.Ю.Тичкова
Судді                                                                        О.В.Маміна
                                                                       Н.П. Пилипчук