Дата документу 09.12.2021 Справа № 337/5708/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний номер 337/5708/19 Головуючий у 1 інстанції: Мурашова Н.А.
Номер провадження 22-ц/807/3543/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня2021 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
       суддів:                Бєлки В.Ю.
Кухаря С.В.
при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визначення часток у праві спільної власності на майно, припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності та виселення,
В С Т А Н О В И В:

Позивачі позиваються до ОСОБА_6 , вказуючи, що як вони, так і відповідач зареєстровані та проживають в квартирі АДРЕСА_1 , яка відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 15.04.1999р. належить їм усім та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої залишилась спадщина, зокрема, частка у вказаній квартирі. На даний час відповідач у цій квартирі займає окрему житлову кімнату. 
Вказують, що більше п`яти років їх спільне з відповідачем проживання в одній квартирі не ладиться та постійно погіршується. Відповідач вже тривалий час ніде не працює, веде паразитичний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, оплату за житлово-комунальні послуги відповідно до своєї частки не здійснює, веде себе по відношенню до них агресивно, погрожує застосуванням до них фізичного насильства, та були випадки, коли під час сварки він погрожував їм ножем. Відповідач проникав до їх кімнат, обшукував речі, у зв`язку з чим вони вимушені були поставити на двері до своїх кімнат замки. Відповідач ставиться до них неповажливо, ображає, демонструє непристойні і провокаційні жести, виражається нецензурною лайкою, на зауваження не реагує, що спричиняє значний вплив на їх емоційний стан, викликає побоювання за свою безпеку та безпеку близьких осіб. На фоні такого спілкування у них постійно виникають сварки, які переростають у серйозні побутові конфлікти, у зв`язку з чим вони неодноразово звертались із заявами до поліції. 

У жовті 2019р. вони звертались до суду з заявою про видачу обмежувального припи-
су відносно ОСОБА_1 , однак судом в задоволенні цієї заяви було відмовлено. Зо-
крема, одним із мотивів такого рішення суду стало те, що між ними фактично існує спір щодо спільного користування зазначеною квартирою, який повинен вирішуватись в порядку цивільного судочинства іншим законним способом.

Позивачі вказували, що подальше їх спільне з відповідачем користування зазначеною квартирою є неможливим, протягом тривалого часу досягти домовленості з відповідачем щодо порядку користування вони не можуть, будь-які їх пропозиції він відхиляє, що порушує їх право власності, у зв`язку з чим вони вимушені звернутися до суду з цим позовом.
З метою вирішення питання подальшого користування та розпорядження квартирою, враховуючи, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності, позивачі просили визначити їх частки, припинивши право спільної сумісної власності, зокрема, з урахування частки, яка припадала померлій ОСОБА_7 , яку успадкували лише позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_6 . У такому разі частки сторін у справі становитимуть: ОСОБА_2 – 5/6 частин, ОСОБА_1 – 1/6 частка, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - по 1/7 частці.

Також, виходячи з вимог ст. 365 ЦК України, просили припинити право власності відповідача ОСОБА_6 на 1/6 частину зазначеної квартири, оскільки його частка по- рівняно з розміром їх спільних часток є незначною, не може бути виділена в натурі шляхом надання ізольованого житлового приміщення, квартира є неподільною річчю, спільне користування квартирою протягом тривалого часу між ними є неможливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди правам відповідача, зокрема, через те, що припинення відбувається із виплатою йому грошової компенсації вартості його частки в квартирі в розмірі 97746,66грн., яка визначена за ринковими цінами, і тому відповідач має об`єктивну та реальну можливість придбати собі інше ізольоване житлове приміщення. Зазначена грошова компенсація внесена на депозитний рахунок суду. У зв`язку з припиненням права власності відповідача на 1/6 частину спірної квартири просили за їх спільною домовленістю визнати право власності на цю частку за позивачем ОСОБА_2 , а відповідача ОСОБА_6 виселити зі спірної квартири після спливу 30 днів з часу набуття рішенням суду у цій справі законної сили.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020 року позов задоволено частково.
Визначені частки в спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 по 1/7 частині кожному, за ОСОБА_2 - 11/42 частин, за ОСОБА_1 – 1/6 частина.
Припинено право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , грошову компенсацію вартості 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 97 746,66грн. (дев`яносто сім тисяч сімсот сорок шість гривень 66 копійок), яка внесена на депозитний рахунок ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , згідно з квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» № 2PL075564 від 22.01.2020р.
Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку припинення права власності ОСОБА_1 на частку квартири.
В іншій частині позову – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 2795,72грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 840,80грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 840,80грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 840,80грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_7 , в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 840,80грн. 

Зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у Хортицькому районі м.Запоріжжя Запорізької області повернути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , надмірно сплачений на р/р UA478999980313111206000008008, Банк - Казначейство України (ЕАП), отримувач - УК у Хортицькому районі м.Запоріжжя, ЄРДПОУ 38025414, код класифікації доходів бюджету 22030101, згідно з квитанцією АТ «ПУМБ» №24545233 від 27.12.2019р. судовий збір в сумі 342,64грн., згідно з квитанцією АТ «ПУМБ» №24545291 від 27.12.2019р. судовий збір в сумі 342,64грн. (оригінали квитанцій зберігаються в матеріалах цивільної справи 2/337/551/2020 (ЄУН 337/5708/19)).   

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 03.09.2020р. ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині вимог, які були задоволені судом, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачами не надано, що не є перешкодою для апеляційного розгляду справи відповідно до приписів ч. 3 статті 360 ЦПК України. 

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_6 та його адвоката Железняка В.К., які підтримали апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_2 та його адвоката Земцової В.О., які заперечували проти скарги, пояснення інших позивачів, які висловили таку ж позицію, як і позивач ОСОБА_2 та його адвокат, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_2 (батько), ОСОБА_6 (син), ОСОБА_6 (син), ОСОБА_5 (донька), ОСОБА_6 (син) та відповідач ОСОБА_6 (син) зареєстровані та фактично мешкають за адресою: АДРЕСА_2 .
 Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , яке видано 15.04.1999р. Хортицькою районною адміністрацією Запорізькоїміської ради, вказана квартира в порядку приватизації належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

  ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_7 .
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, яке виданого 11.10.2019р. приватним нотаріусом ЗМНО Філіповою Л.П., реєстровий № 397, ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 набув право власності на 5/6 частин спадкового майна, яке складається, в т.ч. з 1/7 частини квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцем іншої 1/6 частини спадкового майна є син померлої ОСОБА_1 , якому свідоцтво про право на спадщину за законом не видано. Спадкоємці за законом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від спадщини відмовились на користь батька ОСОБА_2 .
Згідно з відомостіми технічного паспорту встановлено, що зазначена квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 84,58 кв. м, житлову – 53,0 кв. м, складається з чотирьох ізольованих житлових кімнат: кімната № 4 – 15,9 кв. м, кімната № 6 – 9,2 кв.м, кімната № 8 – 13,9 кв.м з лоджією, кімната № 9 – 14,00 кв.м, а також кухні – 10,3 кв.м, вбиральні – 1,0 кв.м, ванної кімнати – 2,6 кв.м, коридору – 13,6кв.м, комори – 1,0кв.м. 
Згідно з висновком про вартість майна б/н, складеним 14.11.2019р. суб`єктом оціночної діяльності – ФОП ОСОБА_8 , ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 14.11.2019р. становить 586 480,00грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2019р., яке набрало законної сили 12.12.2019р., відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , заінтересовані особи – ОСОБА_1 , Хортицьке ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, про видачу обмежувального припису.
Вказаним рішенням суду встановлено, що заявники, з одного боку, та заінтересована особа ОСОБА_6 , з іншого боку, протягом тривалого часу не можуть досягнути домовленості щодо спільного користування квартирою АДРЕСА_1 та її утримання, прийняття спадщини після смерті дружини та матері, через що між ним виникають сварки та бійки, у зв`язку з чим вони звертались до поліції.
Вказано, що наявний між сторонами спір щодо користування спільним нерухомим майном, усунення перешкод в здійсненні права власності повинен вирішуватись відповідно до норм ЦК України, а не шляхом застосування до ОСОБА_6 обмежувального припису. 
З`ясовуючи обставини у цій справі, суд встановив, що спірна квартира первісно була об`єктом права спільної сумісної власності сімох осіб – позивачів, відповідача та померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 . Тому відповідно до положень ч. 2 статті 370 ЦК України на їх вимогу є правильним визначення їх часток за принципом рівності, тобто по 1/7 частки кожному. 
Після смерті ОСОБА_7 як одного із співвласників і прийняття спадщини двома спадкоємцями за законом, визначена, виходячи із кількості співвласників та рівності розміру їх часток, за ОСОБА_7 частка спільного майна у 1/7 частині була успадкована позивачем ОСОБА_2 (5/6 частин від 1/7 частки) та відповідачем ОСОБА_6 (1/6 частина від 1/7 частки), оскільки інші позивачі відмовились від прийняття спадщини після смерті матері на користь батька ОСОБА_2 . 

Таким чином, на даний момент визначені частки у праві спільної власності складають: позивача ОСОБА_2 - 5/42 частин квартири, відповідача ОСОБА_6 – 1/42 частина спірної квартири, право власності на які вони набули в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 .

При цьому, неотримання відповідачем ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом і відсутність державної реєстрації його права власності на вказану частку квартири, не впливає на вирішення цього спору, оскільки спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття.

Враховуючи вказане, суд визнав, що в спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 кожному із співвласників в особі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 належить на праві власності по 1/7 частці, яку і слід визначити їм в порядку вирішення спору про виділення часток усім співвласникам. Частка позивача ОСОБА_2 за підсумком 1/7 частина в порядку приватизації та 5/42 частин в порядку спадкування становить 11/42 частину квартири. Частка відповідача ОСОБА_1 з урахуванням 1/7 частина в порядку приватизації та 1/42 частини в порядку спадкування складає загалом 1/6 частину.

Задовольняючи вимогу позивачів про припинення частки відповідача у праві власності на квартиру, суд виходив із того, що спірна квартира знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, є 4-кімнатною, має чотири ізольовані житлові кімнати, в силу технічних характеристик є неподільною річчю, тому не може бути поділена в натурі між шістьма співвласниками з виділенням кожному із них ізольованих жилих та інших приміщень з самостійними виходами, які б за розміром відповідали їх часткам в праві спільної часткової власності; встановлення порядку користування спірною квартирою без істотного порушення прав усіх співвласників є неможливим як в силу технічних характеристик квартири, так і в силу характеру особистих стосунків між ними та відповідачем, відсутності між ним порозуміння в питанні спільного користування квартирою, тому такий спосіб захист їх прав є неефективним; належна відповідачу ОСОБА_6 1/6 частка квартира, яка в абсолютному розмірі дорівнює 14,09 кв.м загальної площі та 8,8 кв.м житлової площі, є незначною; припинення права власності відповідача ОСОБА_6 на його 1/6 частку в спільній квартирі не завдасть істотної шкоди його правам та інтересам, оскільки протягом тривалого часу сторони не можуть досягти згоди щодо спільного користування квартирою, відповідач заходів щодо утримання спільного майна не здійснює. Також суд вказував, що позивачем ОСОБА_2 внесена на депозитний рахунок суду грошова компенсація вартості належної відповідачу ОСОБА_6 1/6 частки квартири в розмірі 97 746,66грн., яку суд вважає справедливою сатисфакції відповідачу за його частку в квартирі, оскільки така компенсація визначена, виходячи з дійсної ринкової вартості квартири (під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості) на підставі висновку про вартість майна, складеного 14.11.2019р. суб`єктом оціночної діяльності – ФОН ОСОБА_8 , і, на думку суду, є достатньою для придбання іншого житла.
Однак, припинивши право власності відповідача на частку у квартирі, суд не виселив його з цієї квартири, оскільки припинення права власності на житло автоматично не позбавляє особу права користуватись житловим приміщення, яке він набув ще до моменту приватизації квартири та набуття житлом статусу спільної власності мешканців, а інших підстав для виселення відповідача позивачі не навели.

В апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що судом його безпідставно позбавлено права власності на нерухоме майно, яке є його єдиним житлом. Вважає, що припинення його частки у квартирі не викликано суспільним інтересом, за наявності якого допускається примусове відчуження майна. Судом також не було встановлено наявності обставин, передбачених пунктами 1-4 статті 365 ЦК України, а тому не було підстав для припинення його частки у майні. Неправильними є висновки суду щодо визначення вартості квартири, що призвело до того, що було визначено компенсацію його частки не за дійсною ринковою вартістю квартири на час постановлення рішення суду. Вважає, що внесення вартості частки співвласника на депозит суду не може слугувати безумовною підставою для задоволення вимог про припинення частки такого співвласника. Суд не врахував, що визначальним у вирішенні спору про припинення частки співвласника є те, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, в той час як йому таку шкоду завдано, оскільки іншого житла у нього не мається, а за визначену суму депозиту його придбання є неможливим. Тому просив скасувати рішення в частині припинення його частки у квартири та визнання права власності за батьком на цю частку, та відмови в задоволенні цих вимог позивачів.

Також, посилаючись в скарзі на те, що, оскільки вимога про визначення часток співвласників у спільному майні покликана лише забезпечити позивачам право на припинення його частки, просив скасувати рішення і в цій частині із відмовою в задоволенні позову в цій частині.

Дослідивши вказані доводи скарги за матеріалами справи з урахуванням пояснень сторін на стадії апеляційного провадження, колегія дійшла до таких висновків.

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ст.355 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність дво або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі часткиіз майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Вирішуючи вимоги позивачів про визначення часток співвласників у спільному сумісному майні, суд вказував, що частки сторін в спільному майні, набуті ними в порядку приватизації квартири, є невизначеними і на даний момент не можуть бути визначені в позасудовому порядку через наявність між сторонами спору щодо користування та розпорядження квартирою, у зв`язку з чим суд вважає необхідним задовольнити відповідні позовні вимоги позивачів та визначити розмір часток сторін, виходячи із закріпленого в ст.370 ЦК України принципу рівності часток та відсутності з боку співвласників, в т.ч. відповідача ОСОБА_6 , заперечень щодо цього та вимог про збільшення розміру його частки.

З позиції відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду, зі змісту його скарги вбачається, що в цілому він погоджується з визначеною йому часткою у розмірі 1/6, але з рішенням суду в цій частині не погоджується лише за тими підставами, що перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову потрібно іншим співвласникам лише для позбавлення його належної йому частки. 

Проте колегія вважає, що ці ствердження відповідача є неспроможними, оскільки таке право на перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову є гарантованим правом співвласників, яке не може ставитись в залежність від будь-яких умов, зокрема, від того, що в подальшому комусь із співвласників часткової власності можуть висуватись будь-які вимоги щодо користування, розпорядження та утримання ними спільного майна. 
У судовому засіданні суду першої інстанції, а також при апеляційному розгляді позивачі зазначали, що відповідач не хоче перейматись оформленням будь-яких прав на майно, перекладаючи цей тягар на інших, а тому у випадку залишення квартири у спільній сумісній власності без його згоди та участі неможливі будь-які дії щодо майна, в той час як спільна часткова власність надає ширші можливості щодо прав співвласників відносно своєї частки у майні. Крім того, є неможливим набути право власності на частку у спадщині на квартиру після смерті ОСОБА_7 , яка не є виділеною.

Зважаючи на вказані обставини, колегія визнає, що такі вимоги позивачів задоволені судом обгрунтовано, та відмовляти у їх задоволенні лише з огляду на те, що хтось із співвласників в подальшому буде намагатись відстоювати інші похідні від права власності вимоги, висуваючи їх до інших співвласників, не є правильним з огляду на гарантоване законом право виділення своє частки у майні.

При цьому, суд належним чином вмотивував такі свої висновки, а тому рішення в цій частині відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального права, якими керувався суд при вирішення позову в цій частині.

Що ж стосується задоволення вимог позивачів про припинення права власності відповідача на визначену йому судом частку у квартирі, то колегія встановила наступні обставини. 
Відповідно до ст.ст. 21, 24 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

        Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен  громадянин має право володіти, 
користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначено-
му законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приват-
ної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Аналогічні положення закріплені в ст.ст. 319, 321 ЦК України.

Так, відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови  здійснення своїх прав.Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;2) річ є неподільною;3) спільне володіння і користування майном є неможливим;4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, законодавством України передбачена можливість припинення права власності особи на частку в спільному майні за рішенням суду на вимогу інших співвласників за наявності передбачених ч.1 ст.365 ЦК України обставин та за рахунок грошової компенсації.
Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених пп.1–3 ч.1 ст.365 ЦК України, з обов`язковою умовою, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною під час вирішення спору про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Зазначена правова позиція булла висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс12, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17.

При цьому, питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. 

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, також вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Суд встановив, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , всі зареєстровані у ній, проживають та фактично користуються нею. Спірна квартира знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, є 4-кімнатною, має чотири ізольовані житлові кімнати, в силу технічних характеристик є неподільною річчю, тому не може бути поділена в натурі між шістьма співвласниками з виділенням кожному із них ізольованих жилих та інших приміщень з самостійними виходами, які б за розміром відповідали їх часткам в праві спільної часткової власності.
Так, на 1/7 ідеальну частку у праві спільної власності позивачів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 кожному з них припадає 12,08кв.м (84,58кв.м:7) загальної площі та 7,57кв.м (53,0кв.м:7) – житлової площі. На 11/42 ідеальних часток позивача ОСОБА_2 припадає 22,15кв.м (84,58кв.м:42х11) загальної площі та 13,88кв.м (53,0кв.м:42х11) - житлової площі. На 1/6 ідеальну частку відповідача ОСОБА_6 припадає 14,09кв.м (84,58кв.м:6) загальної площі та 8,8кв.м (53,0кв.м:6) - житлової площі. При цьому, шістьох окремих ізольованих кімнат, які б відповідали розміру ідеальних часток кожного із співвласників, в квартирі немає. 

Житлова кімната АДРЕСА_3 площею 9,2 кв.м, яку на даний момент займає єдина в родині жінка ОСОБА_5 , приблизна за площею до розміру ідеальної частки позивачів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 та відповідача ОСОБА_12 . Житлові кімнати № 8 площею 13,9кв.м, № 9 площею 14,0кв.м – розміру ідеальної частки позивача ОСОБА_2 .

Встановивши вказані обставин, суд вказував, що з урахуванням технічної характеристики квартири, кількості співвласників та практики Верховного Суду, суд вважає, що належна відповідачу ОСОБА_6 1/6 частка квартира, яка в абсолютному розмірі дорівнює 14,09кв.м загальної площі та 8,8кв.м житлової площі, є незначною. 

Припиняючи право власності відповідача на 1/6 частку, суд вважав, що ним враховано критерій незначності цієї частки, а також те, що протягом тривалого часу між сторонами існують неприязні особисті стосунки, виникають конфліктні ситуації, в т.ч. з питання спільного користування зазначеною квартирою, і на момент розгляду справи сторони не досягнули домовленості про спільне володіння та користування квартирою, та суд вважає, що таке є неможливим. А також суд вважав, що компенсації вартості його частки у розмірі 97 746,66 грн., яку покладено на депозит позивачем ОСОБА_2 , буде достатньо для придбання ним адекватного житла, а отже його права не будуть порушені таким припиненням його права на частку у майні.

Між тим, колегія зазначає, що суд, навівши у рішенні ретельно законодавче обгрунтування щодо права власності, зокрема, на частку у житлі, умови можливості її припинення, встановивши правильно обставини, все ж не врахував усіх критеріїв, за наявності яких таке припинення можна застосувати. 

Статтею 47 Конституції України, ст.ст. 1,9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Колегія погоджується з тим, що за відсутності у диспозиції статті 365 ЦК України правової конструкції «за наявності одночасно», припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників згідно з цією нормою можливе за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3).

Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).
Слід зазначити, що доводи позивачів та висновки суду про неможливість виділу в натурі належної ОСОБА_6 1/6 частини спірної квартири та неможливість спільного користування квартирою є передчасними з огляду на те, що квартира є чотирикімнатною, а судом розглядалось лише питання користування існуючою конструкцією квартири та згідно з її технічними характеристиками. Відповідна судова будівельно-технічна експертиза не проводилась, якою було б встановлено, що квартиру неможливо так реконструювати, щоб виділити мешканцям тих площ, які припадають на їх частки, а також з урахуванням того, що й на тепер чоловічний склад співвласників мешкає у одній кімнаті по двоє, а також з урахуванням того, що один з позивачів ОСОБА_11 станом на час апеляційного розгляду придбав окрему квартиру у цьому ж будинку. Натомість, відповідач ОСОБА_6 іншого житла не має.
Посилання позивачів на те, що від матері він успадкував частину будинку по АДРЕСА_4 у 1/6 частці, а тому має інше житло, є безпідставними, оскільки 5/6 часток у цьому будинку належить батькові – позивачу ОСОБА_2 , а інша частині будинку у частці Ѕ належить дядькові відповідача, який мешкає у будинку із сім`єю та також запропонував відповідачу замість користування будинком поступово виплатити компенсацію. Та житлова площа цього будинку становить лише 27,7 кв. м, а тому на відповідача припадає лише 4,5 кв. м.
Не погоджується колегія також із висновок суду про незначність частки у квартирі, оскільки на 1/6 частку припадає у квартирі 8,8 кв. м житлової площі, так як така житлова площа може бути самостійною кімнатою, у якій можливо проживати.
Суд у такому своєму висновку порівнював його частку із сумарним розміром всіх часток інших співвласників, шо є неправильним, оскільки в такому разі порівнювати слід частки інших співвласників, а не сумарний розмір часток, що припадає на осіб, які ставлять питання про припинення частки співвласника.
Так, у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 частки становлять по 1/7, тобто у чотирьох із шести співвласників частки є меншими за частку відповідача ОСОБА_1 . 
Отже, позивачі фактично не надали суду доказів того, що припинення права відповідача ОСОБА_6 на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласнику та мешканцю цієї квартири.
На користь вказаному свідчить те, що попри відмову судом у виселенні відповідача на підставі цього рішення суду, доки відповідач оскаржував ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження в касаційному порядку, позивачі зняли його з реєстрації у спірній квартирі 10.11.2020р., а також сприяли тому, щоб не пускати його у неї, внаслідок чого він став безхатьком. 

Що стосується компенсації вартості його частки в грошовому виразі в сумі 97 746,66 грн., то відповідач в скарзі наголошує на тому, що за цю суму купити адекватне житло неможливо, а також, що ця сума визначена не за ринковою вартістю квартири на час прийняття рішення у цій справі.
Перевіривши ці доводи, колегія погоджується з ними з огляду на таке.

Так, компенсація вартості частки у нерухомому майні має визначатись за дійсною (ринковою) вартістю на час її присудження.

Позивачі надали в матеріали справи оцінку спірної квартири, складену ФОП ОСОБА_13 станом на 14.11.2019р., з позовом звернулись до суду у грудні 2019р., а рішення судом приймалось у липні 2020р., в той час як вартість нерухомості весь час поступово збільшується, а не знижується.Тобто з дати оцінки до ухвалення рішення пройшло більше 8 місяців, в той час як навіть для виконавчого провадження оцінка може бути врахована лише протягом шести місяців.

Зважаючи на всі вище перелічені обставини, у суду не було підстав, передбачених п.п. 1-3 статті 365 ЦК України та з урахуванням п. 4 цієї норми, на припинення частки відповідача у квартирі, яка є на цей час його єдиним житлом. Тому рішення суду в частині припинення частки відповідача у квартирі та визнання права власності на неї за позивачем ОСОБА_2 слід відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України скасувати із відмовою у задоволенні цих позовних вимог.

В ході апеляційного розгляду справи апеляційним судом було зроблено запит до Територіального управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області про долю коштів, покладених ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду.

Згідно з інформацією № 08-02/5256 від 06.12.2021р., наданою на ухвалу апеляційного суду, ТУ ДСА у Запорізькій області повідомило, що згідно з випискою Державної казначейської служби України від 11.01.2021р. платіжним дорученням від 06.01.2021р. № 2 кошти перераховані ОСОБА_1 в сумі 97 746,66 грн.
В судовому засідання апеляційного суду 09.12.2021р. відповідач ОСОБА_6 підтвердив отримання цих коштів та пояснив, що житло ним придбано не було, оскільки він мав намір вселитись до спірної квартири, але кошти забрав, так як, будучи безхатьком з вини позивачів, не може влаштуватись на роботу та не має ніяких доходів, тому частково витратив їх на своє харчування та існування. 

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він відмовляє в позові.

Враховуючи, що апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення в частині задоволення позову про припинення частки відповідача у праві власності на квартиру та відмовляє у цій частині позову позивачів, внаслідок чого припиняється й обов`язок зі сплати відповідачу компенсації вартості цієї частки, оскільки вона повертається у власність відповідача, то у відповідача виникає кореспондуючий обов`язок повернути отримані кошти платнику, яким вони покладені на депозит суду.

З наданої квитанції АТ КБ «Приват банк» № 2PL075564 від 22.01.2020р. вбачається, що кошти у сумі 97 746,66 грн. внесені на депозит суду позивачем ОСОБА_2 , тому з відповідача на користь цього позивача підлягає стягненню вказана сума, яка була отримана ОСОБА_1 згідно з платіжним дорученням від 06.01.2021р. № 2.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_6 , що вплинуло саме на права позивача ОСОБА_2 , якому відмовлено у визнанні за ним права власності на 1/6 частку, підлягає зменшенню й сума судового збору, стягнута з відповідача на користь цього позивача. 

Так, судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2 795,72 грн., але позов задоволено лише в частині визначення часток у спільному сумісному майні, то до компенсації цьому позивачу за рахунок відповідача належить судовий збір в розмірі 840,80 грн., як і всім іншим позивачам. 

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_12 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020 року у цій справі скасувати в частині задоволення позову про припинення 1/6 частки ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 та визнання права власності на цю частку за ОСОБА_2 , а також в частині покладення обов`язку на Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію цієї частки у сумі 97 746,66 грн. та відмовити в задоволенні цих позовних вимог.
Здійснити поворот виконання рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020р. в частині отримання ОСОБА_1 суми депозиту в розмірі 97 746,66 грн., стягнувши цю суму з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . 

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020р. у зв`язку з відмовою у вказаній частині позовних вимог ОСОБА_2 змінити щодо стягнутого на його користь судового збору з ОСОБА_1 , зменшивши його розмір з 2 795,72 грн. до 840,80 грн.

В частині задоволення позовних вимог про визначення часток у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 рішення суду залишити без змін.
Рішення в частині відмови у виселенні ОСОБА_1 не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2022 року.

Головуючий:                  Маловічко С.В.

Судді:                 Бєлка В.Ю.

Кухар С.В.