П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 лютого 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/14347/21	
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д..
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
за участю секретаря судового засідання – Тутової Л.С.
представників апелянта Державної міграційної служби України – Бойка Ю.В., Білоконь Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі за позовом громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування п. 9 наказу №93 від 04.06.2021 року, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач, громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просила суд визнати протиправним та скасувати п. 9 наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» №93 від 04.06.2021 року стосовно громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала на те, що вона прибула на територію України разом з батьком - громадянином В`єтнаму ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у неповнолітньому віці, та 24.06.2002 року рішенням ВГП ті ІС ОМУ УМВС України в Одеський області батько отримав дозвіл на імміграцію в Україні та був документований посвідкою на постійне проживання в Україні, в якій  були вказані і його діти, в тому числі і позивач. 
13.02.2012 року позивача, як такій, що отримала дозвіл на імміграцію разом з батьком, відповідно до ст. 4 Закону України «Про імміграцію», рішенням ВГІРФО ОМУ ГУ МВС України в Одеській області було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 терміном дії безстроково. 
Наказом Державної міграційної служби України від 04.06.2021 року № 93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», на підставі висновку ГУ ДМС України в Одеській області, визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13.02.2012 року, видану ВГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області гр. В`єтнаму ОСОБА_1 .
Вважаючи наказ Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» №93 від 04.06.2021 року стосовно громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 протиправним та незаконним, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року, ухваленим у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження, задоволений адміністративний позов громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 .
Визнаний протиправним та скасований п. 9 наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» №93 від 04.06.2021 року стосовно громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В апеляційній скарзі Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу прийняте всупереч міграційного законодавства за відсутності відповідної заяви позивача, а отже наказ про визнання недійсними посвідок на постійне проживання є законним та не підлягає скасуванню.
Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що Громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибула на територію України разом з батьком громадянином В`єтнаму ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у неповнолітньому віці.
ІНФОРМАЦІЯ_3 батько - громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до ВГП та ІС ОМУ УМВС України в Одеській області з заявою про залишення в Україні на постійне проживання з проханням залишитися в Україні на постійне проживання разом з дітьми до 16 років.
24.06.2002 року рішенням ВГП та ІС ОМУ УМВС України в Одеській області батько позивача та його діти отримали дозвіл на імміграцію в Україні та були документовані посвідкою на постійне проживання в Україні. Підставою такого рішення на той час була Угода між Урядом України і Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам про взаємне працевлаштування громадян та їх соціальний захист ратифікована Законом №79/98-ВР від 04.02.1998 року. Згідно пунктом «б» ч. 1 ст. 4 даної угоди, працівник може запросити на період роботи на території сторони працевлаштування членів своєї сім`ї за умови, що він може створити нормальні умови для їх проживання. До складу членів сім`ї включаються дружина (чоловік), діти до 18 років. Отже, дозвіл на імміграцію позивачки є похідним від батька.
13.02.2012 року позивача, як такій, що отримала дозвіл на імміграцію разом з батьком, відповідно до ст.4 Закону України «Про імміграцію» рішенням ВГІРФО ОМУ ГУ МВС України в Одеській області документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 терміном дії безстроково.
Наказом Державної міграційної служби України від 04.06.2021 року №93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» на підставі висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 23.04.2021 року стосовно громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13.02.2012 року; начальникові ГУ ДМС в Одеській області Погребняк О.Г. наказано забезпечити вилучення зазначеної у п. 9 наказу посвідки на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України, про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що у межах спірних правовідносин позивач не повинен нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу (у даному випадку міграційного органу), оскільки порушення відбулося не з її вини, що також не заперечувалось відповідачем під час судового розгляду справи, а виправлення допущеної помилки шляхом визнання недійсними посвідок на постійне проживання, виданої, у тому числі, більше 10 років тому, є недопустимим.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, пов`язані з умовами і порядком імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені Законом України від 07.06.2001 р. № 2491-III «Про імміграцію» (надалі - Закон № 2491-III) та Законом України від 22.09.2011 р. № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі - Закон № 3773-VI).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI, іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно із ст. 2 Закону №3773-VI, правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.
Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону №3773-VI, іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.
Отже, отримання посвідки на постійне проживання було прямо передбачене статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який діяв на час видання позивачу посвідок на постійне місце проживання.
У свою чергу, механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання врегульований спеціальним нормативно-правовим актом, а саме Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. № 321 (надалі Порядок № 321), який прийнятий відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», частини 18 статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та пункту 3 статті 5 Закону України «Про імміграцію».
Пунктом 1 Порядку № 321 передбачено, що посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Відповідно до п. 3 Порядку № 321, посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.
Згідно із п. 9 Порядку № 321, оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів".
Відповідно до п. 16 Порядку № 321, документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.
Пунктом 38 Порядку №321 встановлено, що рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.
У той же час, вказаним Порядком передбачено підстави для вилучення, визнання недійсною або знищення посвідок.
Відповідно до пп. 8 п. 72 Порядку № 321, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі:
1) коли вона підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації);
2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;
3) непридатності посвідки для подальшого використання;
4) скасування посвідки;
5) коли вона заявлена як втрачена або викрадена;
6) смерті особи, якій видано посвідку;
7) закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін такої посвідки до закінчення строку її дії;
8) оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства;
9) неотримання посвідки іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців;
10) коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені пунктом 18 цього Порядку.
Згідно із п. 73 Порядку № 321, у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.
За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.
На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.
Таким чином, нормами вказаного Порядку визначено виключні підстави для визнання недійсними посвідок на постійне проживання, зокрема у разі якщо вони видані з порушенням вимог законодавства.
Підставою для визнання посвідок на постійне проживання позивача недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню зазначено підпункт 8 пункту 72 Порядку № 321, а саме: оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства.
Також встановлено, що вперше видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абз. 4 п. 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію", згідно із яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.
Отже, що на час оформлення позивачу посвідки, уповноважений державний орган перевіряв надані батьком позивача документи та будь-яких порушень законодавства не виявив, у зв`язку із чим було оформлено відповідну посвідку.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який не спростований доводами апеляційної скарги, про те, що аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію, а відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання відповідно до вимог чинного на той час законодавства.
Згідно із ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
При цьому, відповідачем не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений у статті 12 Закону України «Про імміграцію», а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не було передбачено.
Доводи апелянта щодо пропущення позивачем шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки пунктом 2 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.
Пунктом 3 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.
З метою забезпечення виконання Закону України «Про імміграцію» Президентом України видано Указ № 596 від 07.08.2001 р., яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінет Міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України "Про імміграцію".
Таким підзаконним актом стала Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» №1983 від 26.12.2002 р., відповідно до вступної частини якої, ця постанова видана на виконання статті 5 Закону України «Про імміграцію», тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» (з простроченням на 1 рік 2 місяці).
Таким чином, документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 р. у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 р., після спливу шестимісячного терміну, передбаченого «Прикінцевими положеннями» Закону України "Про імміграцію".
Таким чином, як правильно вказав суд першої інстанції, жоден громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 р., оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч строків, встановлених п.2 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що на час звернення позивача з клопотанням про надання посвідки, було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію», разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну, не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.
Аналогічний висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 03.08.2018 р. по справі № 820/1608/17, відповідно до якого посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання чинне законодавство не передбачає.
Так, апелянт зазначив, що наказом №93 від 04.06.2021 року ДМС було визнано недійсною посвідку на постійне проживання позивача. Підставою такого наказу була аналогічна перевірка, яка проводилася з приводу її батька раніше.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року у справі №815/7143/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року,  був задоволений адміністративний позов громадянина В`єтнаму ОСОБА_2 та скасовані п.3.1 - 3.2 наказу Державної міграційної служби України від 09.04.2015р. №49 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання».
Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України  в Одеській області здійснити обмін посвідки ОСОБА_2 на постійне проживання ОД №5808 від 29.09.2008р., у зв`язку з досягненням ним 45-річного віку.
При цьому у справі №815/7143/15 суди дійшли висновку, що при прийнятті наказу від 09.04.2015р. №49 про скасування рішення про залишення позивача на постійне проживання в Україні ДМС України не встановлені будь-які обставини, передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію», які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію, в зв`язку з чим такий наказ не може вважатися прийнятим на підставі закону та вірно скасований судом першої інстанції в частині, що стосується позивача.
Також суд апеляційної інстанції зазначає, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.
При розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення його правового статусу.
Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, що наказ Державної міграційної служби України № 93 від 04.06.2021 р. про визнання недійсними деяких посвідок щодо скасування посвідки на постійне проживання позивача, прийнято всупереч приписів чинного законодавства.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі №420/14347/21 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 11.02.2022 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.