ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року	Львів	Справа № 462/7334/21 пров. № А/857/2967/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                        Пліша М.А.,
суддів                                                             Гінди О.М., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судового засідання          Рибачука А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 січня 2022 року (головуючий суддя Гедз Б.М., м. Львів) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області, інспектора взводу 1 роти 2 батальйону 1 Управління патрульної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області, інспектора взводу 1 роти 2 батальйону 1 Управління патрульної поліції у Львівській області в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 25.09.2021 серії БАА № 122800.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.  
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що таке не ґрунтується на нормах чинного законодавства України та дійсних обставинах справи, тому просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 січня 2022 року та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. 
В апеляційній скарзі зазначає, що в оскаржуваній постанові зазначено, що ОСОБА_1 нібито 25.09.2021 у м. Львові, по вул. Виговського, 32 керував ТЗ без номерного знаку з переду та не пред`явив посвідчення водія та реєстраційного документу на ТЗ, чим порушив п.п. 29.1. та 2.1а, 2.16 ПДР України.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, фактично виходив виключно із відомостей наведених у відзиві на позовну заяву та усних поясненнях у судовому засіданні інспектора, що безпосередньо виносив оскаржувану постанову, що є не припустимим.
Тобто рішення суду першої інстанції прийнято без жодного доказу на підтвердження обставин наведених в оскаржуваній постанові, що суперечить нормам чинного законодавства України.
Відповідно до позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 15.03.2021 у справі № 686/11314/17: «Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого. Судом апеляційної інстанції встановлено, що працівник поліції з метою проведення профілактичної бесіди та роз`яснення водієві про порушення останнім ПДР України підійшов до водія та представився. При цьому зазначив, що оскільки позивач порушив ПДР України то поліцейський відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» та п. 2.4 ПДР України мав підставу вимагати у водія пред`явити документи передбачені п. 2.1 ПДР України.
Крім того, судом попередньої інстанції встановлено, що відносно позивача не виносилась постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, зокрема порушення п. 9.8 "б" ПДР України, яке пред`являлось позивачу перед прийняттям оскаржуваної постанови.
Відповідачем належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР України.
Враховуючи наведене, висновки апеляційного суду про неправомірність вимоги посадової особи відповідача до позивача про пред`явлення документів в т.ч. реєстраційного документу на транспортний засіб є обґрунтованими.
Суд апеляційної інстанції правильно зазначив про відсутність належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Таким чином, Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для скасування постанови серії АР № 418641 від 07 червня 2017 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2».
Статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу якими, зокрема вказано, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).
Завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення, відповідно до ст. 245 КУпАП є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
До оскаржуваної постанови не долучено жодного доказу, який би вказував на вчинення ним адміністративного правопорушення, не зазначено про те, що під час розгляду адміністративної справи він заперечував щодо порушення ним Правил дорожнього руху, мотивів таких заперечень тощо.
Відповідно до правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 357/10134/17, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, ЄСПЛ у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. Таким чином, суд вважає такими, що не можуть бути визнані належними та допустимими доказами відомості, що містяться у постанові про адміністративне правопорушення, виходячи з того, що сама по собі постанова, за відсутності інших доказів вини, не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», оскільки відомості, зазначені в постанові, не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011).
Усе наведене в сукупності, характеризує оскаржувану постанову, як незаконну та вказує на обґрунтованість позовних вимог.
Крім того, під час розгляду адміністративної справи ОСОБА_1 клопотав скористатись своїм правом на правову допомогу та перенести розгляд адміністративної справи на іншу дату з метою залучення професійного захисника - адвоката. І таке клопотання було проігноровано відповідачем, що є грубим порушенням його прав, що узгоджується із позицією Верховного Суду та фактично є самостійною підставою для скасування оскаржуваної постанови.
Так, у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі № 524/9827/16-а, вказана наступна правова позиція:
«Справи, які віднесено до компетенції Національної поліції відповідають вимогам ч. 4 ст. 258 КУпАП - постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься на місці вчинення правопорушення. Працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанову у справах про адміністративні правопорушення з порушенням ПДР на місці вчинення правопорушення.
Згідно зі ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
У відповідності до частини другої статті 271 КУпАП інтереси потерпілого може представляти представник - адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.
Судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 виявив бажання скористатись правовою допомогою, про що надав відповідачу відповідне письмове клопотання.
Однак, інспектором не вжито жодних дій щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги.
Колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що такими діями інспектор порушив права особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, тому і порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.».
Судом першої інстанції проігноровані усі зазначені вище норми права та правові позиції суду касаційної інстанції у подібних правовідносинах та прийнято рішення, що суперечить нормам чинного законодавства України.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань. 
Судом першої інстанції встановлено, що постановою інспектора взводу 1 роти 2 батальйону 1 УПП у Львівській області ДПП лейтенанта поліції Левицького Т. М. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАА № 122800 від 25.09.2021 до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 121 КУпАП.
Згідно вказаної постанови 25.09.2021 о 19:35 год у м. Львові на вул. Виговського, 32 водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом без номерного знаку спереду та не пред`явив посвідчення водія та реєстраційного документа на транспортний засіб, чим порушив вимоги п.п. 2.9 в та п.п. 2.1 а, 2.1 б ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 6 ст. 121 КУпАП.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до п. 1.3 Правил дорожнього руху України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР.
Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Частиною 6 статті 121 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за  керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку, його експлуатація без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів, або з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, закритим іншими предметами, у тому числі з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, чи забрудненим, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані двадцяти метрів, перевернутим чи неосвітленим.
В розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.
Пунктом 2.1 а та 2.1 б Правил дорожнього руху України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі  посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон).
Крім того, за приписами, передбаченими пунктом 2.4 ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України.
Аналогічного змісту положення містяться також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII.
Так, водій зобов`язаний  мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб (у разі найму (оренди)/лізингу транспортного засобу замість реєстраційного документа на транспортний засіб водій може мати при собі та пред`являти його копію, вірність якої засвідчено нотаріально, разом з оригіналом або копією договору про найм (оренду)/лізинг транспортного засобу, вірність якої засвідчено нотаріально), а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка"), пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія, реєстраційному документі на транспортний засіб, або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії, або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), а також інші документи, передбачені законодавством.
Виходячи з наведених вище правових норм, суд першої інстанції вірно вважав, що  право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи, а отже на вимогу поліцейського, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб.
Відхиляючи заперечення позивачем факту керування транспортним засобом за відсутності переднього номерного знака, оскільки у наявності номерних знаків він пересвідчився перед початком руху, а крім того, постанова у відповідній графі містить відомості щодо реєстраційного номера керованого ним автомобіля, а також відсутності  адміністративного правопорушення, що в свою чергу не зобов`язує його пред`являти поліцейському посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб, і  те, що інспектором поліції не було конкретизовано який саме документ слід було представити, суд першої інстанції правильно зазначив, що статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до  ст. 251 КУпАП  доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Суд першої інстанції досліджуючи оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення серії БАА № 122800 від 25.09.2021 правильно вказав, що така відповідає вимогам  ст. 283 КУпАП,  сумнівів у достовірності та істинності викладених поліцейським обставин в оскаржуваній постанові в суду не виникає.
При цьому колегія суддів погоджується з твердженням суд першої інстанції, що  зауважень, пояснень чи заперечень позивача як щодо суті викладених у тексті постанови правопорушень, так і щодо бажання позивача скористатися правом на отримання правової допомоги оскаржувана постанова не містить.
Позивач заперечуючи факт допущення ним адміністративного правопорушення жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наведених ним у позовній заяві тверджень, зокрема і наявності на керованому ним автомобілі на момент винесення оскаржуваної постанови як заднього, так і переднього номерного знака, не представив.
Крім того, суд підставно відхилив доводи позивача, про те, що доказів вчинення ним порушення, а саме керування транспортним засобом без переднього номерного знака, внаслідок якого у інспектора могло виникнути право вимагати від нього пред`явлення посвідчення водія та реєстраційного документа, оскільки зазначені обставини не є підставою для визнання протиправною та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2019 року в справі № 524/126/17.
Щодо покликання позивача про грубе порушення поліцейським його прав при розгляді адміністративної справи у зв`язку із заявленим ним клопотання про надання права скористатись правовою допомогою та відкладення розгляду справи, яке було проігноровано працівником поліції, то суд першої інстанції правильно вказав, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача із таким клопотанням та  відомостей про допущення інспектором порушення, будь яким чином обмеження прав позивача під час розгляду адміністративної справи чи перешкоджання у реалізації позивачем на місці зупинки транспортного засобу його права на отримання правової допомоги. При цьому колегія суддів зазначає, що таке клопотання відсутнє, як уже зазначалось вище, і в оскаржуваній постанові.  
Відповідно  до  статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення  орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Крім того, суд першої інстанції правильно вважав, що з урахування положень статті 71 КАС України обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову. А отже, обов`язок відповідача доказування правомірності винесеного ним рішення не слід розуміти, як те, що позивач повністю звільнений від обов`язку доказування своїх вимог.
Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 по справі № 536/583/17 та від 14.03.2018 у справі № 760/2846/17.
З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про відсутність підстав для задоволення позову.  
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 272, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 січня 2022 року по справі № 462/7334/21 – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена.  

Головуючий суддя	 	М. А. Пліш 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін