ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 січня 2022 року	  м. Одеса	Справа № 916/2417/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Принцевської Н.М.;
суддів: Колоколова С.І., Разюк Г.П.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, пр-т Шевченка, 29)

Секретар судового засідання: Соловйова Д.В.;
Представники сторін в судове засідання не з`явились;

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю „Основа!”
на рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2021
по справі №916/2417/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Гранресурси”
до Товариства з обмеженою відповідальністю „Основа!”
про стягнення 233     348,47 грн.
(суддя місцевого господарського суду: Желєзна С.П., Господарський суд Одеської області, м.Одеса, просп.Шевченка, 29)

          В серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю „Гранресурси”   (далі - ТОВ „Гранресурси”)   звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю „Основа!”   (далі - ТОВ „Основа!”) про стягнення   суми основного боргу у розмірі 188   374,55 грн., пені у сумі 16   400,22 грн., 10% річних - 12   799,15 грн., збитків   від інфляції - 13   774,55 грн. 
В обґрунтування позовних вимог ТОВ „Гранресурси”   посилалось на факт неналежного виконання відповідачем   зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору поставки №2307-1 від 23.07.2019 в частині своєчасної   та повної   оплати поставленого позивачем товару.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.10.2021 позов задоволено в повному обсязі, стягнуто з   ТОВ „Основа!”   на користь   ТОВ „Гранресурси”   суму основного боргу у розмірі 188   374,55 грн., пеню у розмірі 16   400,22 грн.,   10% річних у розмірі 12   799,15 грн., збитки від інфляції у розмірі 13   774,55 грн., судовий збір у розмірі 3500,24 грн.,   витрати на правову допомогу у розмірі 23   334,85 грн.
В оскаржуваному рішенні місццевий господарський суд дійшов висновків про   наявність правових підстав для задоволення   заявлених ТОВ „Гранресурси”   позовних вимог про стягнення із ТОВ „Основа!”   суми основного боргу у розмірі   188   374,55 грн.
Крім того, перевіривши   здійснені позивачем розрахуноки   пені   у розмірі 16   400,22 грн., а також розрахунок   10% річних   у   розмірі   12   799,15 грн. та збитків від інфляції у розмірі 13   774,55 грн., господарський суд дійшов висновку про правильність та обґрунтованість   здійснених позивачем розрахунків, у зв`язку з чим задовольнив   заявлені   ТОВ „Гранресурси”   до ТОВ „Основа!”   позовні   вимоги шляхом   присудження до стягнення на користь позивача   суми основного боргу у розмірі 188   374,55 грн., пені у розмірі 16   400,22 грн., 10% річних у розмірі 12   799,15 грн., збитків   від інфляції у розмірі 13   774,55 грн.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ТОВ „Основа!” звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2021 по даній справі скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги ТОВ „Гранресурси” до ТОВ „Основа!” задовольнити частково, стягнути з ТОВ „Основа!” на користь ТОВ „Гранресурси” заборгованість у сумі 211   240,97 грн., з яких: основний борг у розмірі 174   976,23 грн., пеня у розмірі 22   490,19 грн. та збитки від інфляції у розмірі 13   774,55 грн.
На думку апелянта, приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції порушив конституційні принципи доступу сторін до правосуддя, що потягло за собою порушення принципів рівності та змагальності сторін, що не дало змоги апелянту надати свої заперечення на позов із відповідними доказами.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що виявилось у неповідомленні відповідача про судове засідання, а також порушено норми матеріального права у зв`язку з невірним встановленням розміру заборгованості. 
В обґрунтування своєї скарги, апелянт зазначає, що він не був фактично повідомлений про перебіг судового провадження та лише 05.11.2021 під час ознайомлення з матеріалами справи в Господарському суді Одеської області відповідач отримав належним чином оформлену копію судового рішення. На думку скаржника, позивач і його представник діяли недобросовісно та ввели в оману суд не зазначивши в позові про застосування між сторонами досудової процедури вирішення спору, не надавши суду копії свого Досудового попередження (вимоги) №0704-01 про сплату заборгованості і відповіді на нього апелянта. 
Апелянт вважає, що зазначене було зроблено з метою приховування від суду дійсної адреси апелянта, на яку суд повинен був би надсилати повідомлення та процесуальні документи. 
На переконання скаржника, апелянт не мав об`єктивної можливості подати докази до суду першої інстанції, оскільки фактично не був повідомлений про перебіг господарського провадження.
Апелянт також не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині стягнення 10% річних у розмірі 12   799,15 грн. обґрунтовуючи зазначене тим, що 10% річних за користування чужими грошовими коштами, передбачені п. 7.5.2 Договору, слід тлумачити, як санкцію за невиконання договірних зобов`язань, що є за своєю правовою природою пенею. Тому, на думку скаржника, її нарахування обмежується Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» в межах подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином, апелянт вважає, що оскільки договором було передбачено стягнення пені, тому неприпустимо її подвійне стягнення шляхом сплати крім пені 10% річних.
Крім того, на переконання скаржника, положення Договору про першочергове зарахування платежів не відображає дійсного волевиявлення сторін спрямованого на настання правових наслідків, що підтверджується Актом звірки та Претензією, а тому є нікчемним. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 відкрито апеляційне провадження по справі №916/2417/21 за апеляційною скаргою ТОВ „Основа!” на рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2021; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/2417/21.
02.12.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/2417/21.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.12.2021 апеляційну скаргу ТОВ „Основа!” на рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2021 по справі №916/2417/21 призначено до розгляду на 18.01.2022 року о 14-30 год.
Позивач не скористався своїм правом та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до вимог чинного процесуального законодавства України.
17.01.2022 до Південно-західного апеляційного господарського суду від адвоката апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з його перебуванням у щорічній відпустці.
В судове засідання представники сторін не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Частиною 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Частинами 11, 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його   клопотанням,   коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Судова колегія зазначає, що   відкладення   розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне   відмовити в задоволенні клопотання   адвоката Сокалюка В.П. про   відкладення   розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін, за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
23.07.2019 між ТОВ «„Гранресурси» (Постачальник) та ТОВ «Основа!» (Покупець) було укладено Договір поставки №2307-1.
Згідно з п. 1.1 вказаного Договору Постачальник на умовах цього договору зобов`язується передавати у власність (здійснювати поставку) Покупцеві у погоджені строки гранітно-щебеневу продукцію, а Покупець зобов`язується приймати товар належним чином та оплачувати його вартість в порядку, що встановлений договором.
Відповідно до п. п. 4.1.2, 4.1.4 Договору поставки №2307-1 від 23.07.2019 Постачальник вважається таким, що виконав свої зобов`язання з дати переходу права власності товару, а саме в момент передачі товару Покупцеві по даті, яка зазначена в видатковій накладній. Ризик втрати або пошкодження товару переходить на Покупця з моменту переходу права власності. Спосіб та шлях транспортування товару в даному випадку, вибір транспорту (власного чи найманого), виду та марки транспорту, за допомогою якого буде здійснюватися перевезення товару Покупцем, залишаються на власний розсуд Постачальника. Умови поставки окремої партії товару можуть бути визначені в специфікації на поставку такої партії товару. При цьому, умови поставки відповідно до термінів «ІНКОТЕРМС 2000», визначені в специфікації щодо окремої партії товару, діють лише щодо поставки визначеної в специфікації партії товару та не розповсюджуються на поставки товару поза межами такої специфікації. Доказом поставки товару є примірник видаткової або товарно-транспортної накладної, скріплений підписами та печатками Постачальника та Покупця, а у разі перевезення товару перевізником, то в тому числі і підписом та печаткою перевізника.
Відповідно до п.5.3. Договору приймання-передача Товару здійснюється уповноваженими представниками Сторін.
Пунктом 5.5. Договору передбачено, що за результатами приймання-передачі партії товару Сторони підписують накладну.
Згідно з п. п. 5.6, 5.9 Договору поставки №2307-1 від 23.07.2019 податкові накладні на поставлені партії товару виписуються Постачальником відповідно до чинного податкового законодавства України. Право власності і ризик випадкового знищення чи пошкодження товару переходить від Постачальника до Покупця з моменту поставки товару.
Пунктом 6.2. Договору сторони передбачили, що загальна ціна цього договору визначається як загальна сума вартості усіх поставлених за цим Договором партій товару 
Умовами п. 6.8 Договору поставки №2307-1 від 23.07.2019 встановлено, що сторони домовились про першочергове зарахування платежів за цим договором на погашення заборгованості перед Постачальником. Кошти, які надходять від Покупця зараховуються в першу чергу на погашення неустойки та збитків, а решта на оплати основних платежів за договором.
Відповідно до п. 6.9 Договору поставки №2307-1 від 23.07.2019 Покупець зобов`язаний сплатити передплату загальної вартості всієї партії товару до моменту її поставки. Передача партії товару Покупцеві може бути здійснена також у випадку часткової передплати за товар або за відсутності такої передплати виключно за згодою Постачальника. Вартість партії товару в цьому випадку сплачується в повному обсязі Покупцем упродовж 3 (трьох) днів з моменту поставки відповідної партії товару.
Згідно з п. 7.5 Договору поставки №2307-1 від 23.07.2019 у випадку несвоєчасної оплати вартості партії товару, Постачальник має право вимагати від Покупця сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення оплати Покупця. Нарахування пені здійснюється до моменту повного погашення Покупцем заборгованості за цим договором. Строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені та коштів згідно з п. 7.5.2. договору встановлюється терміном у два роки. Обмеження, визначені ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України не застосовуються.
Відповідно до п. 7.5.2 Договору поставки №2307-1 від 23.07.2019 Постачальник незалежно від обраного способу захисту своїх прав має право вимагати від Покупця у разі прострочення виконання останнім своїх грошових зобов`язань сплати Покупцем інфляційних втрат та 10% річних за користування чужими грошовими коштами за період прострочення.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Гранресурси»   протягом періоду з 23.07.2019 по 01.12.2020 було виставлено ТОВ «Основа!»   наступні рахунки   на оплату товару за Договором №2307-1 від 23.07.2019 на загальну суму 924   706,92 грн., а саме: № 1767 від 23.07.2019 на суму 36 331,80 грн., № 2874 від 04.11.2019 на суму 13 404,00 грн., № 2878 від 05.11.2019 на суму 14 587,75грн., № 3009 від 19.11.2019 на суму 28 605,89 грн., № 3001 від 20.11.2019 на суму 14 107,17 грн., № 9 від 03.01.2020  на суму 29 736,24 грн., № 1596 від 28.10.2020 на суму 38 956,50 грн., № 1606 від 29.10.2020 на суму 44 243,10 грн., № 1628 від 30.10.2020 на суму 45 401,40 грн., № 1632 від 31.10.2020 на суму 87 868,50 грн., № 1653 від 03.11.2020 на суму 15 236,10 грн., № 1747 від 16.11.2020 на суму 42 981,30 грн., № 1758 від   17.11.2020 на суму 14 798,70 грн., № 1762 від 18.11.2020 на суму 114 362,10 грн., № 1778 від 19.11.2020 на суму 164 636,10 грн., № 1793 від 21.11.2020 на суму 47 960,40 грн., № 1805 від 01.12.2020 на суму 171 489,90 грн.
В свою чергу, ТОВ «Основа!»   протягом періоду з 02.08.2019 по 31.05.2021   в рахунок оплати товару   за договором   №2307-1 від 23.07.2019   було перераховано на рахунок позивача грошові кошти у загальному розмірі 749   730,69 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.
На виконання   зобов`язань,   прийнятих на себе за Договором   №2307-1 від 23.07.2019 ТОВ «Гранресурси»   було передано у власність ТОВ «Основа!»   товар, загальна вартість якого складає 888   375,12 грн., що підтверджується підписаними між сторонами наступними видатковими накладними:   № 4119 від 04.11.2019  на суму 13 404,00 грн., № 4130 від 05.11.2019 на суму 14 587,75 грн., № 4328 від 19.11.2019  на суму 28 605,89 грн., № 4310 від 20.11.2019 на суму 14 107,14 грн., № 18 від 03.01.2020 на суму 29 736,24 грн., № 4266 від 28.10.2020 на суму 38 956,50 грн., № 4280 від 29.10.2020 на суму 44 243,10 грн., № 4300 від 30.10.2020 на суму 45 401,40 грн., №4306 від 31.10.2020 на суму 87 868,50 грн., № 4333 від 03.11.2020 на суму 15 236,10 грн., № 4550 від 16.11.2020 на суму 42 981,30 грн., № 4563 від 17.11.2020 на суму 14 798,70 грн.,   № 4569 від 18.11.2020 на суму 114 362,10 грн.,   № 4596 від 19.11.2020 на суму 164 636,10 грн., № 4681 від 21.11.2020 р. на суму 47 960,40 грн., № 4692 від 01.12.2020 на суму 171 489,90 грн.
На підтвердження поставки   товару   позивачем, крім виставленого відповідачу рахунку №1767 від 23.07.2019 на суму 36 331,80 грн., а   також платіжного доручення №68 від 02.08.2019 про оплату   вказаного   рахунку,   також було надано суду зареєстровану   податкову накладну №352 від 23.07.2019 на   суму 36 331,80 грн.
Несплата відповідачем коштів за поставлений товар стала підставою для звернення ТОВ «Гранресурси» до Господарського суду Одеської області з відповідними позовними вимогами.
Позивачем при зверненні до місцевого господарського суду було наголошено, що   загальна вартість   поставленого відповідачу   товару складає 924   706,92 грн., який   частково   був   оплачений відповідачем на суму   749   730,69 грн. При цьому,   в порядку п. 6.8 договору поставки №2307-1 від 23.07.2019   частина   сплачених відповідачем   грошових коштів була зарахована у рахунок   оплати   пені у зв`язку з чим,   сума   основного боргу   за   поставлений   відповідачу товар   складає   188   374,55 грн.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав. 
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. 
Частина 1 ст. 202 Цивільного кодексу України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
При цьому за правилами ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
В свою чергу, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У відповідності до ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Як вбачається з матеріалів справи та зазначалося раніше, на виконання зобов`язань, прийнятих на себе за договором №2307-1 від 23.07.2019 ТОВ „Гранресурси» було передано у власність ТОВ „Основа!» товар, загальна вартість якого складає 924 706,92 грн.
Разом з тим, в порушення наведених норм закону та умов договору поставки №2307-1 від 23.07.2019 ТОВ „Основа!» в рахунок оплати вартості поставленого позивачем товару було перераховано на рахунок ТОВ „Гранресурси» грошові кошти у розмірі 749 730,69 грн., тобто на 174 976,23 грн. менше необхідного розміру.
Предметом заявлених ТОВ „Гранресурси» до ТОВ „Основа!» позовних вимог є вимоги про стягнення суми основного боргу у розмірі 188 374,55 грн. у зв`язку з зарахуванням сплачених відповідачем коштів в рахунок оплати пені згідно п. 6.8 договору поставки №2307-1 від 23.07.2019р. 
Вирішуючи питання про наявність у ТОВ „Гранресурси» права здійснювати зарахування отриманих відповідачем коштів в рахунок оплати пені, а також з огляду на доводи апеляційної скарги в цій частині, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне.
Відповідно до ст. 534 Цивільного кодексу України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Проте, умовами п. 6.8 договору поставки №2307-1 від 23.07.2019 встановлено, що сторони домовились про першочергове зарахування платежів за цим договором на погашення заборгованості перед Постачальником. Кошти, які надходять від Покупця зараховуються в першу чергу на погашення неустойки та збитків, а решта - на оплати основних платежів за договором.
Враховуючи умови п.6.8. Договору поставки №2307-1 від 23.07.2019, судова колегія зазначає, що сторони узгодили інший порядок зарахування платежів за договором, а саме – зарахування в першу чергу неустойки та збитків, а решта - на оплати основних платежів за договором. З огляду наказні умови та приписи чинного законодавства, судовою колегією не приймаються до уваги доводи апелянта в цій частині.
При цьому, судом апеляційної інстанції відхиляються доводи скаржника щодо нікчемності вказаного пункту Договору, оскільки відповідачем не визнавалась недійсною дана умова Договору.
Враховуючи умови укладеного між сторонами договору, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення заявлених ТОВ „Гранресурси» позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу саме у розмірі 188 374,55 грн., а не як зазначає відповідач в апеляційній скарзі.
Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині стягнення пені, 10% річних та інфляційних втрат, з огляду на наступне.
Згідно з п. 7.5 Договору поставки №2307-1 від 23.07.2019 у випадку несвоєчасної оплати вартості партії товару, Постачальник має право вимагати від Покупця сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення оплати Покупця. Нарахування пені здійснюється до моменту повного погашення Покупцем заборгованості за цим договором. Строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені та коштів згідно з п. 7.5.2. договору встановлюється терміном у два роки. Обмеження, визначені ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України не застосовуються.
Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов`язання. Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань. Частиною ст. ст. 547, 548 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
При здійсненні нарахування пені слід мати на увазі приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно з якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Так, з посиланням на умови п. 7.5 договору поставки №2307-1 від 23.07.2019  ТОВ „Гранресурси» також було нараховано відповідачу пеню у розмірі 16 400,22 грн., яка була нарахована на суму боргу у розмірі 16 884,65 грн. протягом періоду з 31.05.2021 по 09.08.2021 та на суму 171 489,90 грн. протягом періоду з 05.12.2020 по 09.08.2021.
Судова колегія, перевіривши здійснений позивачем та судом розрахунок пені, погоджується з його правильністю та обґрунтованістю, у зв`язку з чим вимоги в частині стягнення з ТОВ „Основа!» на користь ТОВ „Гранресурси» пені у розмірі 16 400,22 грн. підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як зазначалося раніше, відповідно до п. 7.5.2 договору поставки №2307-1 від 23.07.2019 Постачальник незалежно від обраного способу захисту своїх прав має право вимагати від Покупця у разі прострочення виконання останнім своїх грошових зобов`язань сплати Покупцем інфляційних втрат та 10% річних за користування чужими грошовими коштами за період прострочення.
Судовою колегією встановлено, що нараховані позивачем проценти річних за користування чужими грошовими коштами фактично є процентами, сплата яких передбачена статтею 625 ЦК України, адже вказана стаття ЦК України надає можливість кредитору боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, встановити інший, ніж три проценти річних, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами. Так, норми частини 2 цієї статті надають можливість сторонам у договорі самостійно визначати   інший розмір процентів річних   за користування чужими грошовими коштами, ніж той який встановлений в ній (тобто 3 %).
Сторони у даній справі у договорі поставки визначили, що розмір процентів річних становить 10 %, а тому встановлення саме такого розміру не суперечить вказаним правовим положенням, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині до уваги не приймаються, а позиція суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції у спірних правовідносинах не суперечить Висновкам Верховного Суду з цього питання.
Так, у зв`язку із порушенням відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань щодо здійснення своєчасної та в повному обсязі оплати вартості поставленого товару позивачем, в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України, було нараховано до сплати 10% річних у загальному розмірі 12 799,15 грн., які були нараховані позивачем на суму основного боргу у розмірі 188 374,55 грн. протягом періоду з 05.12.2020 по 09.08.2021. Крім того, позивачем було нараховано збитки від інфляції у розмірі 13 774,55 грн. на суму боргу у розмірі 188 374,55 грн. протягом грудня 2020 - червня 2021р.
Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок 10 % річних у розмірі 12 799,15 грн. та збитків від інфляції у розмірі 13 774,55 грн., суд апеляційної інстанції погоджується з його правильністю, у зв`язку з чим судом першої інстанції обґрунтовано  задоволено позовні вимоги про стягнення 10 % річних у розмірі 12 799,15 грн. та збитків від інфляції у розмірі 13 774,55 грн., натомість апелянт помилково ототожнює поняття «проценти за користування чужими грошовими коштами» з поняттям «пені».
Крім того, судовою колегією не приймаються до уваги доводи апелянта стосовно порушення судом першої інстанції щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 3 та 7   ст. 120 Господарського процесуального кодексу України   виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Сам лише факт неотримання учасником справи кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатами, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою учасників справи щодо отримання кореспонденції, яка надходила на їх адресу.
Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.
За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.
Так, з метою   повідомлення   відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, процесуальні документи були направлені судом рекомендованим листом з   повідомленням   про вручення   на адресу   місцезнаходження відповідача,   зазначену в Єдиному державному реєстрі   юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: Україна, 65044, Одеська обл., місто Одеса, вул.Кармена Романа, будинок 8, квартира 23
Станом на дату розгляду справи в суді першої інстанції поштові відправлення,  яким направлено відповідачу ухвали суду не були вручені під час доставки.
Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом   повідомлення   про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи,   повідомленою   цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвал суду.
У даному випаду колегією суддів також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі №916/2417/21 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
З огляду на вищевикладене в сукупності, доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 Глосподарського процесуального кодексу України з викладених в апеляційній скарзі обставин.
          За таких обставин, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог про стягнення   суми основного боргу у розмірі 188   374,55 грн., пені у розмірі 16   400,22 грн., 10% річних у розмірі 12   799,15 грн., збитків   від інфляції у розмірі 13   774,55 грн.
Судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю „Основа!” на рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2021 по справі №916/2417/21 задоволенню не підлягає, а рішення Товариства з обмеженою відповідальністю „Основа!” на рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2021 по справі №916/2417/21 залишається без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.   129,   269,   275,   276,   281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Основа!” на рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2021 по справі №916/2417/21 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2021 по справі №916/2417/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 286 ГПК України. 
Повний текст постанови складено та підписано 19.01.2022 року.

Головуючий суддя:                                                  Н.М. Принцевська

Судді:                                                                     С.І. Колоколов 
                                                                                             
                                                                                     Г.П. Разюк