ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року	Львів	Справа № 380/8095/21 пров. № А/857/19913/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й., 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року (суддя - Сасевич О.М., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м.Львів, дата складання повного тексту - не зазначена), 
в адміністративній справі №380/8095/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального сервісного центру МВС №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області, Головного сервісного центру МВС в особі Територіального сервісного центру МВС №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області, 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

                                                            встановив:

У травні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача Територіального сервісного центру МВС №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області, Головного сервісного центру МВС в особі Територіального сервісного центру МВС №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області, в якому просила: 1) визнати протиправною відмову Територіального сервісного центру МВС №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області від 26.03.2021 року про відмову у допущенні ОСОБА_1 до іспитів на отримання посвідчення водіїв категорії «В» на підставі свідоцтва про закінчення закладу з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв серії СВВ №666310 від 23.08.2017, оформлену у формі листа; 2) зобов`язати Головний сервісний центр МВС в особі Територіального сервісного центру МВС №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області допустити ОСОБА_1 до складання іспитів на отримання посвідчення водія категорії «В» на підставі свідоцтва про закінчення закладу з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв серія СВВ №666310 від 23.08.2017 року. 
Відповідачі позовних вимог не визнали, вважали їх безпідставними та необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення, в суді першої інстанції подали відзиви на позовну заяву. Просили повністю відмовити у задоволенні адміністративного позову. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася позивачка та через представника оскаржила його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції було винесено із порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт стверджує, що її було обмежено в реалізації права на отримання доступу до керування транспортними засобами. Покликається на пункт 16 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року №340 в редакції станом на 23.08.2017 року, чинній на момент видачі ОСОБА_1 свідоцтва про закінчення закладу з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв, в якому зазначено: якщо особа з будь-яких причин не склала іспити в сервісному центрі МВС, видане свідоцтво про закінчення закладу з підготовки водіїв транспортних засобів вважається дійсним протягом 10 років з дня закінчення закладу. Апелянт наголошує на принципі дії в часі нормативно-правових актів, в контексті засади правової визначеності. Звертає увагу також на строки розгляду адміністративної справи та неприпустимості звуження прав позивачки. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити повністю. 
Відповідач Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській області подав відзив на апеляційну скаргу, у якому висловив свою незгоду з доводами апеляційної скарги, вважаючи їх необґрунтованими. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене нею рішення суду залишити без змін. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у серпні 2017 року позивач ОСОБА_1 успішно пройшла підготовку за програмою водії транспортних засобів категорії «В» у закладі з підготовки водіїв ТзОВ «Добрий шофер - Львів», про що їй за результатами випускного екзамену 23.08.20217 року видано свідоцтво серії НОМЕР_1 (а.с. 6). 
У березні 2021 року позивач звернулася до Територіального сервісного центру МВС щодо складення теоретичного іспиту, однак, у допущенні до такого іспиту 25.03.2021 року їй було відмовлено. 
У зв`язку із такою відмовою позивач 26.03.2021 року звернулась до Територіального сервісного центру МВС №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області із заявою, в якій просила пояснити їй причини відмови в допуску до складання теоретичного іспиту (а.с. 4). 
Листом Територіального сервісного центру МВС №4641 від 03.04.2021 року за №31/13-4641-099 повідомлено ОСОБА_1 про те, що відповідно абз.5 п.16 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року №340 (далі – Положення №340), свідоцтво про закінчення закладу з підготовки водіїв вважається дійсним протягом 2 років з дня його закінчення (а.с. 5). 
Вважаючи протиправними дії Територіального сервісного центру МВС №4641 щодо відмови у допущенні до іспитів на отримання посвідчення водіїв категорії «В» на підставі свідоцтва про закінчення закладу з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв серії СВВ №666310 від 23.08.2017, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом. 

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що чинний порядок допуску до керування транспортними засобами передбачає як обов`язкову передумову проходження особою-кандидатом відповідної підготовки водія транспортного засобу в акредитованому закладі. Така успішна підготовка засвідчується свідоцтвом про закінчення закладу, яке є дійсним упродовж двох років з дня закінчення відповідного закладу. З цього випливає також, що як відсутність свідоцтва про закінчення закладу, так і наявність свідоцтва, але яке було видане пізніше двох років, унеможливлює здачу теоретичного та практичного іспитів у територіальному сервісному центрі МВС і подальшу видачу посвідчення водія. Водночас, нормативне регулювання (в частині строку застосовного до свідоцтва про закінчення закладу) було запроваджене після внесення змін до Положення №340 постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 року №320, які набрали чинності з 19.10.2019 року. Відтак, з цього часу питання видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами врегульоване винятково в спосіб, який установлений чинною з цього часу редакцією Положення №340. 
Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного. 
Відповідно до приписів статті 15 Закону України «Про дорожній рух», кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії. 
Особа, яка бажає отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії чи типу, зобов`язана пройти медичний огляд, підготовку або перепідготовку відповідно до типової навчальної програми, успішно скласти теоретичний і практичний іспити. Порядок підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів визначається Кабінетом Міністрів України. 
Право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України. 
Посвідчення водія, відповідно до абз.1 пункту 16 Положення №340, видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, установленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний і практичний іспити у територіальному сервісному центрі МВС. 
Документами, що засвідчують підготовку і перепідготовку водіїв транспортних засобів, зокрема, є свідоцтво встановленої форми згідно з додатком 2, що вноситься закладом в електронному вигляді до Єдиного державного реєстру МВС (абз.2 пункту 16 Положення №340). 
При цьому, згідно з абз.5 п.16 Положення №340, якщо особа з будь-яких причин не склала іспити у територіальному сервісному центрі МВС, видане свідоцтво про закінчення закладу вважається дійсним протягом двох років з дня його закінчення. 
Водночас пункт 4 Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія затверджена Наказом МВС України №515 від 07.12.2009 (з наступними змінами і доповненнями), до складання теоретичного і практичного іспитів для отримання права керування транспортними засобами допускається особа: яка досягла віку, визначеного законодавством на право керування транспортними засобами відповідної категорії; пройшла медичний огляд у порядку, установленому законодавством; пройшла підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм у закладі з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв (далі - заклад); подала в повному обсязі та з достовірними відомостями до ТСЦ МВС документи. 
Чинний порядок допуску до керування транспортними засобами передбачає як обов`язкову передумову проходження особою-кандидатом відповідної підготовки водія транспортного засобу в акредитованому закладі. Така успішна підготовка засвідчується свідоцтвом про закінчення закладу, яке є дійсним упродовж двох років з дня закінчення відповідного закладу. З цього випливає також, що як відсутність свідоцтва про закінчення закладу, так і наявність свідоцтва, але яке було видане пізніше двох років, унеможливлює здачу теоретичного та практичного іспитів у територіальному сервісному центрі МВС і подальшу видачу посвідчення водія. 
Основним аргументом, який виражений в апеляційній скарзі і на якому будується позиція позивачки в суді першої інстанції, є твердження, що до спірних правовідносин застосовується абзац 5 пункту 16 Положення №340 в редакції станом на 23.08.2017 року, чинній на момент видачі ОСОБА_1 свідоцтва про закінчення закладу з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв. 
Однак, колегія суддів зазначає, що з 19.10.2019 року правове регулювання цього питання змінилося й чинне законодавство України регламентує дійсність свідоцтва впродовж двох років та вимагає наявність чинного документа про закінчення (виданого не пізніше двох років до цього) закладу з підготовки водіїв транспортних засобів. 
Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали. 
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. 
Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
На підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно-правового акта у часі, доцільно зробити висновок, що суд під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення відповідних спірних правовідносин. 
Колегія суддів враховує, що наявне у позивача Свідоцтво про закінчення закладу з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв, серії СВВ №666310 від 23.08.2017 не містить строку чинності, а лише вказівку на дату видачі. 
Суд зазначає, що строк чинності визначається відповідно до абзацу 5 пункту 16 Положення №340. Свідоцтво як таке, самостійно не надає особі право керування транспортними засобами та отримання посвідчення водія. Для реалізації цього права особа зобов`язана пройти медичний огляд, підготовку або перепідготовку відповідно до типової навчальної програми, успішно скласти теоретичний і практичний іспити (ч.1 ст.15 Закону України «Про дорожній рух»). 
Права особи не накопичуються потягом дії закону чи іншого нормативно-правового акту, який в подальшому втратив чинність. Визначене у нормативно-правовому акті право, якщо особою не було здійснено конкретних дій щодо його реалізації під час чинності такого нормативно-правового акта, не може бути збережене у майбутньому після того, як відповідний акт втратив свою чинність, а новим нормативно-правовим актом таке право не передбачено або встановлено у іншому обсягу. 
Крім того, це означає, що особа може скористатися правом та механізмом реалізації відповідного права лише за законом, чинним на момент прояву реального бажання скористатися відповідним правом та механізмом. При цьому, реальність бажань означає те, що особа звернулася до відповідно суб`єкта владних повноважень у встановлений спосіб та із заявою встановленої форми із наданням всіх необхідних документів (виконанням всіх вимог законодавства, що регулює порядок реалізації відповідного права). 
Реалізація права особи має здійснюватися за нормами, чинними на момент вираження волевиявлення такої особи у формі конкретних дій (звернення до суб`єкта владних повноважень). Тобто до таких правовідносин мають застосовуватись ті норми законодавства, які є чинними на час вчинення відповідних значимих юридичних дій. 
Як видно з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернулася до Територіального сервісного центру МВС №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області із заявою щодо допуску її до складання іспитів для отримання посвідчення водія у березні 2021 року. Тоді ж отримала відповідну відмову в допуску. 
Отже, спірні правовідносини виникли в березні 2021 році, на момент чинності  абзацу 5 пункту 16 Положення №340 в редакції Постанови КМ №320 від 03.04.2019, яка визначає дворічний строк чинності Свідоцтва. 
Крім цього, колегія суддів зазначає, що Закони, які встановлюються державою, не можуть бути абсолютними та передбачати незмінний механізм їх реалізації. Для встановлення справедливого балансу інтересів у суспільстві держава змушена змінювати механізми законодавчого регулювання. Встановлення більш суворого регулювання питання допуску до керування засобами підвищеної небезпеки має на меті забезпечення такого публічного інтересу, сприяє підвищенню кваліфікації водіїв транспортних засобів і є одним із механізмів позитивного врегулювання державою правовідносин у сфері дорожнього руху. Таким чином, відповідні зміни мають легітимну мету, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими. 
Таким чином, суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, не дійшов висновку щодо протиправності дій відповідача та щодо порушення прав та інтересів позивача ОСОБА_1 у спірних правовідносинах. 
Відносно покликань апелянта (позивача) про порушення судом першої інстанції строків розгляду адміністративної справи, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст.317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення суду, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
У рішенні в справі «Сутяжник проти Росії» (№8269/02) ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки. 
Водночас, не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Крім цього, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року ). 
З огляду на викладене, суд першої інстанцій не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд –

                                                            постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року в адміністративній справі №380/8095/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального сервісного центру МВС №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області, Головного сервісного центру МВС в особі Територіального сервісного центру МВС №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль