ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2022 р.                                                              Справа №914/1020/21

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                        Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                      Бонк Т.Б.,                                                                                                                        Матущак О.І.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:
від позивача (скаржника) – не з`явився
від відповідача – не з`явився
від третьої особи – не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства “Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут “Укрзахідпроектреставрація”, б/н від 27 вересня 2021 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 31 серпня 2021 року (підписане 07.09.2021 року), суддя Мороз Н.В.
у справі №914/1020/21
за позовом Державного підприємства “Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут “Укрзахідпроектреставрація”, м. Львів
до відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, м. Львів
про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до договорів оренди №Г-7547-10 від 25.06.2010 та №Г-8822-13 від 17.10.2013 на нежитлові приміщення на пл. Соборній, 3-а у м. Львові загальною площею 1129,1 кв. м

в с т а н о в и в :
19 квітня 2021 року Державне підприємство “Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут “Укрзахідпроектреставрація” звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до договорів оренди №Г-7547-10 від 25.06.2010 року та №Г-8822-13 від 17.10.2013 року, укладених між Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та Державним підприємством “Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут “Укрзахідпроектреставрація”, на нежитлові приміщення на пл. Соборній, 3-а у м. Львові загальною площею 1129,1 кв. м.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01 червня 2021 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача – Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 31 серпня 2021 року у справі №914/1020/21 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем не порушено прав позивача, а наявність передбачених законом підстав для задоволення позову не була доведена суду у встановленому порядку належними та допустимими доказами. Судом під час розгляду справи встановлено, що нежитлові приміщення, що складають об`єкт оренди, належать до комунальної власності, відповідне речове право зареєстроване у встановленому законом порядку, ніким не оскаржене та не скасоване, таким чином, твердження ДП «Укрзахідпроектреставрація» про те, що договори оренди є нікчемними через неналежність об`єкта оренди орендодавцю, спростовується підтвердженням відомостей про державну реєстрацію такого об`єкта оренди. Також судом встановлено, що спірні договори не можна віднести до правочинів, які порушують публічний порядок, оскільки останні не посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямовані на порушення публічного порядку, а відтак не є такими, що порушують публічний порядок, крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази вини відповідача (орендодавця), яка виражається в намірі порушити публічний порядок щодо знищення чи незаконного заволодіння майном. Крім цього, суд зазначив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання; такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач – Державне підприємство “Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут “Укрзахідпроектреставрація” звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 31 серпня 2021 року у справі №914/1020/21 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі. Зокрема, зазначає, що Державне підприємство “Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут “Укрзахідпроектреставрація” є державним підприємством, яке перебуває в підпорядкуванні Міністерства громад та територій України. При цьому, зазначає, що спірні нежитлові приміщення використовувались скаржником на підставі договорів оренди, укладених з відповідачем, в той час, як такі приміщення зареєстровані на праві комунальної власності неправомірно, без будь-яких правових підстав чи правовстановлюючих документів, які б таке право підтверджували. Одночасно скаржник посилається на лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області вих.№13-11-03287 від 19 травня 2017 року.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить суд оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, зазначає, що нежитлові приміщення, що складають об`єкт оренди, належать до комунальної власності, відповідне речове право зареєстроване у встановленому порядку, ніким не оскаржено та не скасовано. Крім цього, на думку відповідача, позивач обрав неефективний спосіб захисту, не зазначивши які саме наслідки слід застосувати до нікчемних, на його думку, правочинів.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі №914/1020/21 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут «Укрзахідпроектреставрація» на рішення Господарського суду Львівської області від 31 серпня 2021 року.
Ухвалою суду від 21 жовтня 2021 року розгляд справи призначено на 15 листопада 2021 року.
Розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі і за клопотанням скаржника, з метою надання можливості останньому забезпечити явку в судове засідання уповноваженого представника.
Представники сторін в судове засідання 14 лютого 2022 року не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.
Поряд з тим, 14 лютого 2022 року від скаржника до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи до призначення офіційно новопризначеного керівника ДП «Укрзахідпроектреставрація» та внесення змін до Статуту підприємства у встановленому законом порядку. Також в клопотанні про відкладення розгляду справи апелянт посилається на карантинні обмеження. До клопотання скаржник долучив копії наказів Міністерства розвитку громад та територій України (№873К/ОС від 15 листопада 2021 року «Про увільнення Курця Ю.П. від тимчасового виконання обов`язків директора Державного підприємства «Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут «Укрзахідпроектреставрація»» та №874К/ОС від 15 листопада 2021 року «Про призначення Пелиха О.З. виконувачем обов`язків директора Державного підприємства «Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут «Укрзахідпроектреставрація»).
Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів відмовила в його задоволенні, з огляду на наступне:
Відповідно до ч.1 ст.216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.
Згідно з ч.2 ст.202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Частиною 11 ст.270 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Колегія суддів не вбачає підстав для чергового відкладення розгляду справи за клопотанням скаржника, оскільки судом надавався останньому час для вирішення питання щодо представництва інтересів позивача в апеляційному суді, однак, станом на час судового засідання скаржник так і не забезпечив явку свого представника в судове засідання та не навів конкретних обставин і не подав відповідних доказів, які б свідчили про вжиття ним заходів з метою забезпечення належного представництва своїх інтересів в суді апеляційної інстанції. Апелянт не довів суду, що до наступного судового засідання забезпечить явку свого представника, з огляду на що, колегія суддів дійшла висновку про відсутність поважних причин чергової неявки представника позивача в судове засідання, а відтак і відмову в задоволенні клопотання скаржника про відкладення розгляду справи.
Слід зазначити, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції», рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 року у справі «Красношапка проти України»).
Згідно з п.1 ч.3 ст.202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки явка представників учасників у справі в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, постановою Ради Міністрів Української РСР №970 від 24.08.1963 року «Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР», затверджено список пам`ятників архітектури РСР, що перебувають під охороною держави, до якого включено на пл. Возз`єднання (на даний час – пл. Соборна, 3-а) у м. Львові Костьол бернардинів з келіями (охоронний №341), дзвіниця Бернардинського костьолу (охоронний №41/2), ротонда над криницею (охоронний №341/3), пам`ятна колона (охоронний №341/4).
Постановою Ради Міністрів Української РСР №297 від 12.06.1975 року створено Державний історико-архітектурний заповідник в межах давньоруської та середньовічної частини міста Львова, який підпорядковано Львівському облвиконкому. Пунктом 4 даної постанови доручено Львівському облвиконкому за погодженням з Держбудом УРСР і Міністерством культури УРСР затвердити положення про Державний історико-архітектурний заповідник в м. Львові і перелік споруд, що передаються на баланс заповідника.
Рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради депутатів трудящих №321 від 09.07.1975 року «Про створення Державного історико-архітектурного заповідника в м. Львові» затверджено межі заповідника.
Рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради депутатів трудящих №552 від 02.12.1975 року «Про створення дирекції Державного історико-архітектурного заповідника в м. Львові» створено з 01 січня 1976 року дирекцію Державного історико-архітектурного заповідника в м. Львові, затверджено положення про Державний історико-архітектурний заповідник в м. Львові, а також визначено перелік пам`ятників архітектури та цінних споруд, що передаються Державному історико-архітектурному заповіднику в м. Львові, до якого включено, зокрема, Костьол бернардинів з келіями та дзвіницею.
Рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів №450 від 29.11.1990 року «Про історико-культурну заповідну територію м. Львова»  передбачено оголосити історичну забудову XIII - поч. XX ст. м. Львова історико-культурною заповідною територією (п.1 рішення), покладено на виконком Львівської міської ради народних депутатів та дирекцію Державного історико-архітектурного заповідника здійснення державного контролю по охороні і використанню пам`яток історії на історико-культурній заповідній території м. Львова (п.2 рішення). Пунктом 4 вказаного рішення, облвиконком вирішив просити Раду Міністрів Української РСР внести зміни до постанови Ради Міністрів Української РСР №297 від 12.06.1975 року «Про створення Державного історико-архітектурного заповідника» з передачею його у відання виконкому Львівської міської ради  народних депутатів».
Рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів №280 від 21.05.1991 року «Про взяття під охорону держави споруд Львівської області, що мають наукову, історичну, художню і містобудівельну цінність» затверджено перелік пам`яток архітектури місцевого значення Львівської області, а також доручено головному управлінню архітектури і містобудування облвиконкому та Державному історико-архітектурному заповіднику в м. Львові протягом 1991 року оформити з користувачами пам`яток архітектури відповідні охоронні зобов`язання.
Ухвалою від 25.10.1991 року «Про утворення управління охорони історичного середовища» Львівська міська рада народних депутатів, із урахуванням постанови Ради Міністрів Української РСР №297 від 12.06.1975 року, рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради депутатів трудящих №450 від 29.11.1990 року, вирішила прийняти в підпорядкування Львівського міськвиконкому дирекцію Державного історико-архітектурного заповідника в м. Львові з його штатами, бюджетним фінансуванням та спецкоштами, що надходять від орендної плати за використання приміщень пам`яток архітектури, просити Кабінет міністрів України внести зміни в. п. 1 постанови Ради Міністрів Української РСР № 297 від 12.06.1975 «Про створення Державного історико-архітектурного заповідника в м. Львові» в частині підпорядкування заповідника з передачею його у відання виконкому Львівської міської ради народних депутатів. Також цією ухвалою від 25.10.1991, Львівська міська рада народних депутатів вирішила до 01.01.1992 провести реорганізацію дирекції Державного історико-архітектурного заповідника в м. Львові в Управління охорони історичного середовища Львівського міськвиконкому, до завершення реорганізації функції управління покласти на дирекцію Державного історико-архітектурного заповідника в м. Львові та затвердити Положення про Управління охорони історичного середовища Львівського міськвиконкому.
Наказом Державного комітету Української РСР у справах архітектури, будівництва і охорони історичного середовища №74 від 24 червня 1991 року та наказом №93 від 17 липня 1991 року створено з 01.07.1991 року на базі Львівського філіалу «Укрпроектреставрація» Український спеціальний науково-реставраційний інститут «Укрзахідпроектреставрація», якому передано основні фонди та виробничі приміщення, за адресою: м. Львів, пл. Соборна 3а.
Крім цього, судом встановлено, що рішенням Львівської міської ради №114 від 27.02.2009 року «Про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та затвердження вартості цих послуг» затверджено Положення про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна.
Рішенням  виконавчого комітету Львівської міської ради №129 від 12.02.2010 року «Про оформлення права комунальної власності на нежитлові приміщення на пл. Соборній, 3а» вирішено: оформити територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлові приміщення загальною площею 1129,1 мІ на пл. Соборній, 3а, згідно з технічним паспортом; Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району оформити та видати згідно з пунктом 1 свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення; Управлінню комунальної власності департаменту економічної політики зареєструвати свідоцтво про право власності в Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».
12 лютого 2010 року Відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району, на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №129 від 12.02.2010 року, видано свідоцтво №Г-03490 про право власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на нежитлові приміщення загальною площею 1129,1 мІ на пл. Соборній, 3а у м. Львові.
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25573843 від 15 березня 2010 року, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради, на підставі свідоцтва про право власності №Г-03490 від 12.02.2010 року, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради на підставі рішення виконкому Львівської міської ради №129 від 12.08.2010 року, належать на праві комунальної власності 1/1 нежитлові приміщення загальною площею 1129,1 мІ за адресою: Львівська обл., м. Львів, пл. Соборна, 3а.

25 червня 2010 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (в тексті договору – орендодавець) та Державним підприємством «Український регіональний спеціалізований науково - реставраційний інститут «Укрзахідпроектреставрація» (в тексті договору – орендар) укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Г-7547-10, відповідно до умов якого, а саме: п.1 орендодавець на підставі наказів Управління комунальної власності від 30.12.2009 №371-О та від 13.06.2010 №47-О, договору оренди від 25.01.2005 №1, передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно (об`єкт оренди), що знаходиться на балансі Управління охорони історичного середовища (в тексті договору – балансоутримувач). Об`єктом оренди є приміщення, що знаходяться за адресою: м. Львів, пл. Соборна, 3а, загальною площею 1129,1 мІ. Вартість об`єкта оренди, відповідно до звіту про експертну оцінку, затвердженого наказом від 05.02.2010 №20 станом на 01 січня 2010 становить 4  975  718 грн. без ПДВ.
Пунктом 2.1 договору оренди передбачено, що об`єкт оренди буде використовуватись орендарем для виконання проектних робіт.
Згідно з розділом 3 договору оренди приймання-передача об`єкта оренди здійснюється орендарем та балансоутримувачем. При передачі об`єкта оренди складається акт здачі-приймання, який підписується орендарем та балансоутримувачем. У зв`язку з фактичним використанням орендарем об`єкта оренди за попереднім договором, об`єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання цього договору. Передача об`єкта в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно.
Відповідно до  п.п.4.1, 4.2 договору оренди термін останнього визначений на 2 роки: з 25 червня 2010 року до 25 червня 2012 року включно. Перебіг терміну дії договору оренди та настання обов`язку орендаря щодо внесення орендної плати починається з дати його підписання.
Пунктом 5.1 договору оренди передбачено, що розмір орендної плати визначається відповідно до чинної на момент укладення  даного договору  методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженої ухвалою міської ради від 09.04.2009 року №2569 і складає 34 407,98 грн. без ПДВ за перший місяць оренди.
Орендна плата сплачується орендарем не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць у встановленому нормативними документами власника орендованого майна порядку (п.5.3 договору оренди).
Згідно з п.13.1 Договору після закінчення строку дії договору його переоформлення буде здійснюватися у порядку, передбаченому ст.17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна».

17 жовтня 2013 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (в тексті договору – орендодавець) та Державним підприємством "Український регіональний спеціалізований науково - реставраційний інститут "Укрзахідпроектреставрація" (в тексті договору – орендар) укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Г-8822-13, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 орендодавець на підставі ухвали Львівської міської ради №2338 від 30.05.2013 року, на умовах визначених цим договором, зобов`язався передати, а орендар – прийняти в строкове платне користування нерухоме майно – нежитлові приміщення загальною площею 1129,1 мІ, а саме: приміщення  першого поверху, що позначені в технічній документації під індексами 1, 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, І, ІІ, ІІІ, ІV, площею 341,2 мІ, приміщення другого поверху під індексами 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, XVII, XVIII, XIX, XX, XXI, XXII, XXIII, XXIV, XXV, XXVI, XXVII, площею 541,3 мІ, приміщення мезоніну під індексами 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, XXVIII, XXIX, XXX, XXXI, XXXII, XXXIII, XXXIV, XXXV, XXXVI, 27-1, 27-2, 27-3, 27-4, 27-5, 27-6, 27-7, 27-8, 27-9, 27-10, 27-11, 27-12, 27-13, 27-14, 27-15, 27-16, 27-17, 27-18 площею 171,8 мІ та приміщення антресолі під індексами 17, V, VI, VII, VIII, IX,X, XI, XII, XII, XIV, XV, XVI, площею 74,8 мІ, які розташовані в будівлі (літ А-2) за адресою: м. Львів, пл. Соборна, 3а (об`єкт оренди), що знаходиться на балансі Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради (в тексті договору – балансоутримувач), належить територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності  на підставі свідоцтва про право власності №Г-03490, виданого Виконавчим комітетом Львівської міської ради 12.02.2010 року на підставі рішення №129, зареєстрованого державним реєстратором речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Поповичем О.С. 17 жовтня 2013 року за реєстраційним номером 184248346101, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.10.2013 року, індексний номер 11063170.
Згідно з висновками оцінювача (звіт про оцінку майна), затвердженими наказом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради №931-е від 10.08.2013 року, ринкова вартість об`єкта оренди, станом на 30.06.2013 року, становить 4 859 750 грн. без ПДВ (п.1.3 договору оренди).
Пунктом 2.1 договору оренди передбачено, що об`єкт оренди буде використовуватись орендарем для виконання проектних робіт.
Відповідно до розділу 3 договору оренди приймання-передачу об`єкта оренди здійснюють орендар та балансоутримувач. Сторони домовились, що передача об`єкта оренди за актом приймання-передачі проводиться протягом 5 днів від дати підписання цього договору, для чого попередньо балансоутримувач повинен звільнити об`єкт оренди та підготувати його для передачі орендареві. При передачі об`єкта оренди складається акт приймання-передачі, який підписується орендарем та балансоутримувачем. Акт приймання передачі об`єкта оренди балансоутримувач зобов`язаний у п`ятиденний термін надіслати орендодавцю. Об`єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання акту здачі-приймання. Передача об`єкта в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно.
Термін договору оренди визначений на 5 років: з 17 жовтня 2013 року до 17 жовтня 2018 року включно (п.4.1 Договору). Перебіг терміну дії цього договору та настання обов`язку орендаря щодо внесення орендної плати починається з дати підписання акта приймання-передачі об`єкта оренди (п.4.2 Договору).
Згідно з п.5.1 Договору розмір орендної плати визначається відповідно до чинної на час укладення даного договору методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженої ухвалою міської ради №897 від 07.06.2007 (зі змінами та доповненнями) і складає 32 139,37 грн. без ПДВ за перший місяць оренди. Загальна сума річної орендної плати на момент укладення цього договору без врахування індексу інфляції становить 388 780 грн.
Орендну плату орендар сплачує не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць через перерахування коштів на рахунок орендодавця (п.5.6 договору).
Відповідно до п.13.1 Договору після закінчення строку дії договору його переоформлення буде здійснюватися у порядку, передбаченому ст.17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна».

Крім того, судом встановлено, що у листі Львівської місцевої прокуратури №1 від 05 лютого 2018 року вих.№(14-39)486вих-18, адресованому Львівській обласній державній адміністрації, прокуратура повідомила, що за результатами опрацювання матеріалів кримінального провадження №42017140000000237 від 11.07.2017 встановлено, що Галицьким відділом поліції ГУ Національної поліції у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні  №42017140000000237 від 11.07.2017 року, розпочатому за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, за фактом оформлення права комунальної власності на пам`ятку архітектури національного значення, що знаходиться за адресою: м. Львів, пл. Соборна, 3а. Вивченням законності оформлення права комунальної власності територіальної громади м. Львова на приміщення у цьому об`єкті виявлено підстави їх витребування в судовому порядку у територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, як безпідставно набутих нею, на користь держави на підставі ст.ст.387, 1212 ЦК України та інших норм законодавства. Разом з тим, під час підготовки позову в інтересах держави в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру», виникла необхідність у визначенні органу виконавчої влади як позивача, уповноваженого діяти від імені та в інтересах держави, як власника вказаного майна. За результатами опрацювання нормативних актів з цих питань в їх сукупності вбачається, що таким органом може бути Львівська обласна державна адміністрація.
Згідно листа Міністерства розвитку громад та територій України (яке визначено органом управління ДП «Укрзахідпроектреставрація» відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1114-р від 09.11.2011 року «Питання управління Міністерством розвитку громад та територій України об`єктами державної власності») від 09 вересня 2020 року, адресованого Львівській обласній державній адміністрації, на виконання доручення Віце-прем`єр-міністра з питань європейської та євроатлантичної інтеграції України від 28.08.2020 року №10615/4/1-19 та листа прокуратури Львівської області від 17.08.2020 №05/1-438вих.20, щодо вибуття з державної власності нежитлових приміщень пам`ятки архітектури національного значення – костьол бернардинів з келіями на площі Соборній, 3а у м. Львові, вбачається, що Мінрегіон листом від 17.05.2017 №7/21-5226 повідомляв ДП «Укрзахідпроектреставрація» про необхідність захисту прав та інтересів державного підприємства, яке належить до сфери управління Мінрегіону, у тому числі звернення із позовом до відповідного суду у визначеному чинним законодавством України порядку, з подальшим інформуванням Мінрегіону про вжиті заходи.
Як вбачається із копії пояснення т.в.о. директора Державного підприємства УРСНРІ «Укрзахідпроектреставрація» Коця А.В., останній пояснив, що договір оренди №Г-8822-13 від 17.10.2013 року ним підписаний у скрутних для інституту фінансових умовах, великої заборгованості по орендній платі, по заробітній платі працівникам та по інших платежах; вказав, що був вимушений підписати зазначений договір на невигідних умовах, щоб приміщення залишились за інститутом.
У квітні 2021 року Державне підприємство “Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут “Укрзахідпроектреставрація” звернулося до суду з цим позовом до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до договорів оренди №Г-7547-10 від 25.06.2010 року та №Г-8822-13 від 17.10.2013 року. Зокрема, позивач зазначає, що вказані договори є нікчемними в силу положень ст.228 ЦК України, оскільки порушують публічний порядок (рішення про оформлення та реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на нежитлові приміщення, що є об`єктом оренди, прийнято за відсутності правових підстав, що в свою чергу спричинило порушення права державної власності на цей об`єкт нерухомого майна), а тому, на думку позивача до зазначених договорів слід застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно з ч.ч.1 та 2 статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.
При цьому, категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.
З огляду на зазначене, публічний порядок – це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.
Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу – землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.
Відповідно до положень статті 215 ЦК України існує розмежування видів недійсності правочинів: нікчемні правочини – якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані – якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.
Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Тому при вирішенні відповідних вимог важливим є розмежування нікчемних і оспорюваних правочинів, оскільки кожен із видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів.
За змістом частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Звертаючись до суду з цим позовом, ДП «Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут «Укрзахідпроектреставрація» просить суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до договорів оренди №Г-7547-10 від 25.06.2010 року та №Г-8822-13 від 17.10.2013 року, вважаючи такі нікчемними в силу ст.228 ЦК України.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст.759 ЦК України).
За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності (ч.1 ст.283 ГК України).
Відповідно до ст.761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Тобто, за загальним правилом, право передати майно в оренду реалізує власник.
В силу ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.
Судом встановлено, що рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №129 «Про оформлення права комунальної власності на нежитлові приміщення на пл. Соборній, 3а», яке і стало підставою для реєстрації такого права, є чинним. Докази оскарження такого рішення в матеріалах справи відсутні.
Статтею 328 ЦК України визначено умови набуття права власності – це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти. Законодавець визнає необхідність державної реєстрації прав на нерухомість.
Відповідно до ч.5. ст.12 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав у порядку, передбаченому цим законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованому у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться у цьому реєстрі.
Судом встановлено, що державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на пл. Соборній, 3а не припинено, відтак, станом на час розгляду спору, нерухоме майно, що є об`єктом оренди за договорами №Г-7547-10 від 25.06.2010 року та №Г-8822-13 від 17.10.2013 року, є комунальною власністю (власник – Львівська міська рада).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що твердження позивача про те, що договори оренди є нікчемним через неналежність об`єкта оренди орендодавцю, спростовується відомостями про державну реєстрацію права комунальної власності на спірне нерухоме майно.
Поряд з тим, звертаючись до суду з цим позовом, позивач фактично заперечує право власності відповідача на нерухоме майно, що є об`єктом оренди за договорами №Г-7547-10 від 25.06.2010 року та №Г-8822-13 від 17.10.2013 року.
Стаття 15 ЦК передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Оскільки, відповідно до статті 16 ЦК порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, тому суд при вирішенні спору має надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, чи відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Водночас, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність. Під ефективним способом захисту слід розуміти такий, застосування якого приводить до реального поновлення порушеного права (забезпечує припинення його невизнання чи оспорювання) або припиняє неможливість задоволення інтересу, а у випадку неможливості вказаного – забезпечує отримання відповідного відшкодування.
Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду (зокрема у постановах від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17), застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова від 05.06.2018 року у справі №338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (постанова від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц).
За змістом частини 1 статті 2 ГПК завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Таким чином, фактичною передумовою судового розгляду справи позовного провадження є наявність спору про право. Спір повинен мати правовий характер, тобто стосуватися прав, обов`язків чи інтересів конкретної особи. Порушення, невизнання чи оспорювання прав чи інтересів позивача є його суб`єктивною оцінкою фактичних правовідносин, тому при вирішенні спору суд зобов`язаний з`ясувати характер правовідносин, з яких виник спір, наявність (відсутність) порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення  (захисту) в обраний спосіб.
З огляду на матеріали справи ДП “Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут “Укрзахідпроектреставрація” звернулося до суду з позовом, предметом якого є вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до договорів оренди №Г-7547-10 від 25.06.2010 року та №Г-8822-13 від 17.10.2013 року, при цьому, позивач фактично оспорює право власності відповідача на майно, що було предметом оренди, разом з тим, не зазначає які саме наслідки він прагне застосувати до договорів оренди, вважаючи такі нікчемними, чи то повернення позивачу орендної плати, доказів сплати якої останній суду не надав чи відшкодування збитків тощо. 
Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Оскільки спосіб захисту як матеріально-правовий засіб для відновлення права чи законного інтересу прямо пов`язаний із предметом позову як матеріально-правовою вимогою, колегія суддів, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, дійшла висновку, що позивач не обґрунтував характеру порушення відповідачем його суб`єктивного права, при цьому, фактично заперечуючи право власності відповідача на орендоване майно, просить суд застосувати наслідки недійсності нікчемних правочинів (договорів оренди), не зазначаючи які саме наслідки слід застосувати та в який спосіб. Колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту при зверненні до суду з цим позовом, є неефективним, що слугує самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову.
Доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними.
Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 31 серпня 2021 року у справі №914/1020/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства “Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут “Укрзахідпроектреставрація” – без задоволення.
Матеріали справи №914/1020/21 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 21 лютого 2022 року

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                           Бонк Т.Б.

Суддя                                                                                          Матущак О.І.