КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

   Апеляційного провадження:                                                                          Доповідач - Кулікова С.В.
   №  22-ц/824/1355/2022
 
                                                  П О С Т А Н О В А
 
                                 І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                       Справа № 757/22548/21-ц
 
16 лютого 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді    - Кулікової С.В.
суддів                         - Болотова Є.В.
                                   - Музичко С.Г.
при секретарі             - Кузьмич Р.Р.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 адвоката Кісільової Марини Валеріївни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Литвинової І.В., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 самостійно та як законного представника ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,-
 
в с т а н о в и в :
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 .
Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 січня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано. Крім того, у провадженні Васильківського районного суду Київської області розглядається спір між колишнім подружжям про поділ спільного сумісного майна. 
Заявниця зазначила, що з початку розгляду справи про поділ майна, ОСОБА_3 почав вести себе дуже агресивно, робив життя заявниці та їхнього сина морально нестерпним: ображав, принижував та погрожував їм розплатою і помстою.
З 02 березня 2020 року по 02 січня 2021 року діяв обмежувальний припис, яким було заборонено ОСОБА_3 перебувати разом з ОСОБА_1 і неповнолітнім       ОСОБА_2 у місці спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказувала, що у ситуації, що склалася, дія обмежувального припису дійсно забезпечувала дієвий, ефективний та невідкладний захист від домашнього насильства, сприяла недопущенню його повторних проявів з боку колишнього чоловіка ОСОБА_3 . Проте після припинення дії обмежувального припису ОСОБА_3 знову почав вчиняти дії, що вважаються вчиненням домашнього насильства.
Також в обґрунтування заяви зазначала, що 13 квітня 2021 року, повернувшись додому, де заявники постійно проживають (квартира АДРЕСА_2 ) ОСОБА_1 виявила, що там перебуває невідома їй особа, яка заявила, що відтепер дане приміщення є його місцем проживання. На підтвердження своїх прав чоловік надав для ознайомлення договір оренди житлового будинку, що був укладений 12 квітня 2021 року між ним, ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 , від імені якого діяв його адвокат - Циганков А.І.
У зв`язку із неочікуваною появою невідомого дорослого чоловіка у квартирі, у ОСОБА_1 відбулася панічна атака, яка потребувала її негайної госпіталізації у лікарню, де діагностували гостру реакцію на стрес та панічну атаку. Відповідно до заключення лікаря невролога від 16 квітня 2021 року ОСОБА_1 має тривожний розлад, стан після панічної атаки.
Реакція сина ОСОБА_6 на появу незнайомого чоловіка у квартирі, де він проживає з матір`ю, спричинила гострий стресовий розлад. Дитина, яка лише нещодавно, завдяки дії обмежувального припису та турботі матері, заспокоїлась та налагодила своє психічне здоров`я, знову пережила гострий стрес, оскільки ОСОБА_3 «поселив» до їх помешкання незнайомця. Відповідно до заключення лікаря-психолога від 19 квітня 2021 року дитина жалілася на дуже високу тривожність, головний біль і біль у грудях (синкопальні стани), що були спричинені гострою стресовою ситуацією протягом останніх 7 днів. Результатом огляду стало заключення про те, що син ОСОБА_6 , зокрема, не може відволіктися від стресової ситуації, є емоційно лабільним, тривожним, переляканим. Діагноз - гострий стресовий розлад, тривожно-фобічний стан, соматоформна вегетативна дисфункція. Дитина 16 квітня 2021 року пройшла консультацію у дитячого лікаря-невролога, який поставив наступний діагноз: гострий стресовий розлад, тривожно-фобічний стан, пароксизмальна вегетативна недостатність, симпатікотонія, цефалгія напруження та рекомендовано консультацію психіатра.
Наймач житла ОСОБА_4 продовжує проживати у квартирі, приводить туди своїх гостей, тому заявники переїхали на тимчасове проживання до родичів. Дитина, яка знаходиться на дистанційному навчанні, дуже гостро переживає чергову «психологічну атаку» батька, що завдає шкоди його психічному здоров`ю та повсякденному життю.
На противагу попереднім обмежувальним приписам, ОСОБА_3 вчиняє дії, які унеможливлюють нормальне життя останніх, а саме залякує їх шляхом вселення незнайомої особи до них у квартиру. Знаходячись в одній квартирі з невідомим чоловіком заявники відчувають страх, тривожність, постійне почуття небезпеки, дії колишнього чоловіка викликають у ОСОБА_1 побоювання як за свою безпеку, так і за безпеку сина.
Посилаючись на вказані обставини, заявниця просила задовольнити заяву про видачу обмежувального припису.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 самостійно та як законного представника ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Кісільова М.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про видачу обмежувального припису задовольнити.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що суд першої інстанції порушив права заявника на доступ до правосуддя, оскільки розгляд заяви відбувся з порушенням строку розгляду справи про видачу обмежувального припису, що порушило право заявника на отримання невідкладного захисту. Вказувала на те, що суд безпідставно відмовляв у задоволенні клопотань про долучення доказів, чим порушив принцип змагальності сторін. Посилалася на те, що судом першої інстанції не було враховано позицію заявника щодо умисних дій заінтересованої особи, спрямованих на недопущення спокійного проживання дитини у квартирі, не надано оцінки твердженням заявниці про реальні відносини батька та сина, про існування факту несплати аліментів, ненадання дозволу на виїзд дитини на оздоровлення.
Вважає, що у діях ОСОБА_3 наявні ознаки психологічного насильства над колишньою дружиною ОСОБА_1 та сином ОСОБА_2 , яке проявляється у залякуванні, шляхом заселення в квартиру, що є їх місцем проживання, незнайомого чоловіка, що викликало у матері побоювання за свою безпеку та безпеку сина, спричинило емоційну невпевненість, нездатність захистити себе та завдало шкоди їх психічному здоров`ю.
Крім того, вважає, що повертатися до квартири є вкрай небезпечно як для здоров`я заявниці, так і для здоров`я малолітнього сина ОСОБА_6 , та у даній ситуації лише видача обмежувального припису зможе забезпечити дієвий, ефективний та невідкладний захист матері та малолітнього сина від домашнього насильства та буде сприяти недопущенню його повторних проявів з боку колишнього чоловіка заявниці.
В судовому засіданні Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9 проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народився ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_6 - заявник від імені та в інтересах якого діє матір як законний представник.
Учасниками справи визнається, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 січня 2019 року шлюб розірвано, а у провадженні Васильківського районного суду розглядається справа про поділ спільного сумісного майна подружжя.
12 квітня 2021 року ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_10 , уклав з ОСОБА_4 договір оренди 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , та належить орендодавцю на праві приватної власності, на строк до 12 травня 2021 року.
14 квітня 2021 року заявник ОСОБА_1 викликала лікаря невідкладної допомоги, їй було поставлено діагноз: гостра реакція на стрес, панічна атака, проте від госпіталізації вона відмовилася.
16 квітня 2021 року заявники відвідали лікарів неврологів, 19 квітня 2021 року ОСОБА_11 був на прийомі лікаря психолога.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано достатніх доказів для оцінки ризиків вчинення насильства ОСОБА_12 відносно ОСОБА_1 та сина ОСОБА_2 , настання наслідків його вчинення, що надавало б правову підставу для видачі обмежувального припису.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики           у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;  обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею (ч.ч. 1-5 ст. 26 вказаного Закону).
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують       (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.
Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Судом встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, однак дії сторін є обопільними. Між  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наявний спір щодоподілу майна колишнього подружжя.
Суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви                     ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дитини про видачу обмежувального припису, оскільки заявниця не довела вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 щодо неї  та сина ОСОБА_2 у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
При цьому судом першої інстанції правильно враховано, що конфлікти між колишнім подружжям виникли на ґрунті невирішеного питання щодо поділу майна колишнього подружжя.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив права заявника на доступ до правосуддя, оскільки розгляд заяви відбувся з порушенням строку розгляду справи про видачу обмежувального припису, колегія суддів відхиляє, оскільки таке порушеннянорм процесуального права, не призвело до неправильного вирішення справи, а  обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Посилалася на те, що судом першої інстанції не було враховано позицію заявника щодо умисних дій заінтересованої особи, спрямованих на недопущення спокійного проживання дитини у квартирі, не надано оцінки твердженням заявниці про реальні відносини батька та сина, про існування факту несплати аліментів, ненадання дозволу на виїзд дитини на оздоровлення, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані заявницею обставини не свідчать про вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 щодо неї  та сина ОСОБА_2 у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував. 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Щодо заяви ОСОБА_3 про стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що до пояснень було додано заяву про стягнення витрат на правову допомогу, в якій ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 28 000,00 грн.
Заява обґрунтована тим, що 26 січня 2022 року між ОСОБА_3 та адвокатом Польським О.Ю. було укладено договір про надання правової допомоги.
Відповідно до п. 1.1 договору Адвокат зобов'язується надати захист, представництво або інші види правової допомоги клієнту відповідно до умов договору у апеляційній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису від 09.05.2021 року. Відповідно до п. 4 договору гонорар адвоката становить 28 000,00 грн. 
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу до заяви додав копію договору про надання правової допомоги від 26.01.2022 року та копію квитанції № 886151781 від 26.01.2022 року про сплату гонорару у розмірі 28 000,00 грн.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - другастатті 133 ЦПК України).
Частинами 1, 2, 13 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Положеннями статті 59 Конституції  України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьоїстатті 141 ЦПК Українипри вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмоїстатті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.
При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку  про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн., що на думку суду є обґрунтованими, та відповідають критерію розумності, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 адвоката Кісільової Марини Валеріївни - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 червня 2021 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 22 лютого 2022 року.

Головуючий:                                        Судді: