УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 січня 2022 року
м. Київ
справа № 199/5685/20
провадження № 51-35ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровськавід 18 червня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року, які постановлені в кримінальному проваджені, за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, зареєстрованого та фактично проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі – КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт Целіна, Ростова-на-Дону, Російської Федерації, зареєстрованого та фактично проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України.
Суть питання
За вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровськавід 18 червня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком і остаточно ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Крім того, цим же вироком засуджено ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України, законність і обґрунтованість судових рішень стосовно якого, у цій касаційній скарзі, не оскаржуються. 
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 09 травня 2020 року, приблизно о 09 год 20 хв, за попередньою змовою з ОСОБА_5 , перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_3 , діючи відкрито, винесли газовий котел «АГВ-80» з території вказаного домоволодіння, який належить потерпілому ОСОБА_6 , чим спричинили йому матеріальні збитки у розмірі 680 грн.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 27 жовтня 2021 року залишив вирок місцевого суду без змін. 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення стосовно нього і закрити кримінальне провадження.
Обґрунтовуючи наведене, засуджений указує на те, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими і невмотивованими. Також зазначає про відсутність у нього попередньої змови з ОСОБА_5 , оскільки кожен із них оцінював ситуацію по своєму. Крім того, вказує, що вони не ховали котел, а винесли його через дорогу і залишили біля дерева. Вважає, що сторона обвинувачення не довела наявності в нього корисливого мотиву, а висновок судової товарознавчої експертизи є недопустимим доказом. Також не погоджується з встановленою вартістю викраденого майна.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Попри те, що засуджений посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, суть його касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок. 
Водночас, відповідно до вимог ч. 1 ст. 409 КПК України неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Разом із тим, при перевірці судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.
Зазначені у вироку докази є логічним, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності, а доводи засудженого про протилежне Верховний Суд вважає безпідставними. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційна скарга засудженого не містить.
Доводи засудженого про недоведеність у нього наявності корисливого мотиву, є безпідставними, з огляду на таке.
Злочин, передбачений ст. 186 КК України, відноситься до розділу VI «Злочини проти власності» КК України. Родовим об`єктом злочинів проти власності є право власності особи на річ (майно), зміст якого полягає у володінні, користуванні й розпорядженні майном за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
Відповідальність за ст. 186 КК України настає за відкрите викрадення чужого майна.
За загальним правилом чужим слід вважати майно, яке не перебуває у власності чи у законному володінні винного і при цьому має власника чи законного володільця, або перебуває у законному володінні винного і при цьому має власника.
Корисливий мотив при вчиненні злочинів проти власності, зокрема, полягає в прагненні винної особи протиправно обернути чуже майно на свою чи іншої особи користь або отримати майнову вигоду без обернення чужого майна на свою користь. У результаті протиправного вилучення чи заволодіння чужим майном або обернення на свою користь нічийного майна винувата особа або інші особи одержують фактичну можливість володіти, користуватися чи розпоряджатися таким майном як своїм власним, а власник майна такого права позбавляється.
Як установив місцевий суд, ОСОБА_4 , запропонувавши ОСОБА_5 викрасти газовий котел, на що останній дав свою добровільну згоду, відкрито винесли його з території домоволодіння, де проживав потерпілий, отримавши тим самим можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд.
Отже, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК України кваліфіковано правильно. Крім того, за таких обставин є недоречними доводи засудженого про відсутність у нього попередньої змови з ОСОБА_5 .
Що стосується доводів засудженого про недопустимість такого доказу як висновок судової товарознавчої експертизи, то суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що вказані доводи були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, який належним чином їх розглянув, визнав ці доводи необґрунтованими, навівши належні й докладні мотиви своїх висновків.
При цьому суд першої інстанції, дослідивши висновок судової товарознавчої експертизи №2754/20 від 08 червня 2020 року, не встановив порушень вимог КПК України під час проведення вказаної експертизи та складання за її результатами висновку, який складений уповноваженою особою, за формою та змістом відповідає вимогам ст. 102 КПК України, а також належним чином мотивований.
Застосовані під час проведення експертизи методики, зокрема, Методика визначення вартості майна, зареєстровані в Реєстрі методик судових експертиз під відповідними реєстраційними кодами та не є такими, що припинені до застосування, а тому посилання захисника на те, що стороною обвинувачення не надано доказів того, що використані експертні методики перевірені на предмет їх допуску для застосування при проведенні експертизи, є необгрунтованими.
Крім того, з дослідженого висновку експерта слідує, що об`єкт дослідження (котел) експерту надано не було і експертиза була проведена за результатами співставлення інформаційних даних, отриманих в мережі Інтернет. Однак наведений спосіб проведення експертного дослідження не суперечить вимогам ч. 3 ст. 101 КПК України, з огляду на те, що газовий котел після викрадення отримав механічні пошкодження та перебуває в несправному стані, що підтверджується як поясненнями потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_7 , так і протоколом огляду місця події від 10 травня 2020 року (за яким газовий котел було вилучено).
Також, як указав апеляційний суд, стороною захисту не зазначено, які саме вихідні дані, зазначені слідчим, є хибними, а при співставленні таких вихідних даних з іншими дослідженими доказами у суду відсутні підстави ставити їх під сумнів. Тому, апеляційний суд вважає висновки місцевого суду про відсутність порушень вимог КПК України вірними.  
Верховний Суд погоджується з цими висновками місцевого та апеляційного судів та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень. 
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено, а незгода засудженого з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Інші твердження наведені засудженим у касаційній скарзі також не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення судів були постановлені з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які можуть поставити під сумнів їх законність, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровськавід 18 червня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                   ОСОБА_3