ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

04 квітня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/12117/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Олефіренко Н.А., Чумака С.Ю., 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року в адміністративній справі №160/12117/21 (головуючий суддя першої інстанції Букіна Л.Є.) за позовом  Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області  до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення й податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :
          Позивач 15.07.2021 року (згідно поштової накладної) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної податкової служби України та Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій просив:
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 09.03.2021 року №0024210703 та  №0024200703 від 09.03.2021 року;
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової служби України від 18.06.2021 року №  7497/5/99-00-06-01-0505;

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 09.03.2021 року №0024210703 та від 09.03.2021 року №0024200703.
У задоволенні решти позовних вимог  відмовлено.

Не погодившись з  рішенням суду першої інстанції, відповідач - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області подав апеляційну скаргу.
В обґрунтування скарги зазначено, що судом не повно з`ясовано та не надано оцінку всім фактичним обставинам справи та доводам відповідачів, а також порушено норми матеріального права. Контролюючий орган вважає, що позивачем не правомірно занижено податок на прибуток, а також завищено видатки неприбуткової організації. Податковий орган при прийняті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень діяв в межах та на підставі діючого законодавства.

Позивач подав  відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне.
Позивач - Слобожанська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області є органом місцевого самоврядування та виступає правонаступником Партизанської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, перебуває на обліку у відповідача як неприбуткова організація, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.127 т.1). 
Відповідачі - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, Державна податкова служба України  є  суб`єктами  владних  повноважень,  які  в даних  правовідносинах  виконують  надані  ним  Податковим  Кодексом України  повноваження.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що за період з 01.01.2017  року по 20.01.2021 року позивачем задекларовано видатки у сумі 23792321 грн..
Контролюючим органом в  період  з 20.01.2021 року по 26.01.2021 року проведено позапланову документальну виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства за період з 01.01.2017 року по теперішній час та іншого законодавства з метою перевірки дотримання законодавства щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску   на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року  по теперішній час, за результатами якої  04.02.2021 року  складено акт   №141/04-36-07-03/23078051 (а.с. 12-60   т.1).
Висновками  перевірки встановлено завищення позивачем показників у рядку 2 «Видатки неприбуткової організації» Звіту про використання доходів неприбуткової організації за період з 01.01.2017 року по теперішній час, зокрема, за 2017 рік у сумі 296533,20 грн. внаслідок використання ним доходів для цілей інших, ніж передбачені п.п. 133.4.2 статті 134 ПК України на суму 296533,20 грн. по взаємовідносинам з ТОВ                        «ЕЛ-Монтаж17», ТОВ «ЕЛ-Монтаж», ТОВ «ТРЕЙД ЕЛЕКТРО» (а.с.19  т.1).
Контролюючий, досліджуючи зміст операцій між позивачем та його  контрагентами дійшли висновку, що ці операції не призвели до настання правових наслідків з огляду на відсутність у названих підприємств достатньої кількості матеріальних та трудових ресурсів, а також у зв`язку з наданням їх директорами пояснень в  рамках відповідних кримінальних проваджень.
Відтак  відповідач  дійшов  висновку про заниження позивачем податку на прибуток на суму 53376 грн., та як наслідок, не подання відомостей щодо використання у господарській діяльності власного майна (дороги, водопроводи, вуличне освітлення та інше), що є порушенням п.44.1, статті 44, пп. 133.4.2, пп. 133.4.3  статті 133 та п. 63.3 статті 63 Податкового кодексу України відповідно.
На підставі акту перевірки  09.03.2021 року відповідачем прийнято:
- податкове повідомлення-рішення №0024210703 форми «Р» про визначення грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 66720,00 грн. (за податковими зобов`язаннями 53376,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 13344,00 грн.) (а.с. 106 т.1);
- податкове повідомлення-рішення №0024200703 форми «ПС» про визначення позивачу штрафних санкцій у розмірі 1020 грн. (а.с. 108 т.1).
Позивачем оскаржено податкові повідомлення-рішення до ДПС України в  адміністративному порядку, проте вказана скарга залишена без задоволення рішенням Державної податкової служби України від 18.06.2021 року №7497/5/99-00-06-01-0505                    (а.с. 110-120, 121-124 т.1).
Не погодившись із податковими повідомленнями-рішеннями ГУ ДПС у Дніпропетровській області та  рішенням  ДПС  України про  відмову  в  задоволенні  скарги, позивач оскаржив їх до  суду.

                    Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має обов`язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням контрагентом чи його постачальниками вимог законодавства щодо створення підприємства, здійснення господарської діяльності, виконання податкових зобов`язань, тощо і в подальшому зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування видатків неприбуткової організації. Позивачем, на думку суду першої інстанції, спростовано доводи контролюючого органу, зазначені в акті перевірки, а тому винесені податкові повідомлення-рішення є протиправними. Щодо вимоги позивача визнання протиправним та скасування рішення Державної податкової служби України від 18.06.2021 року №  7497/5/99-00-06-01-0505, суд зазначив, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки таке рішення не створює для позивача жодних правових наслідків, а тому не може бути предметом  оскарження в суді.
 
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до пункту 63.3 статті 63 ПК України з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).
Згідно з пунктом 133.4 статті 133 ПК України не є платниками податку неприбуткові підприємства, установи та організації у порядку та на умовах, встановлених цим пунктом.
Підпунктом 133.4.1 пункту 133.4 статті 133 ПК України встановлено, що неприбутковим підприємством, установою та організацією є підприємство, установа та організація (далі - неприбуткова організація), що одночасно відповідає таким вимогам:
- утворена та зареєстрована в порядку, визначеному законом, що регулює діяльність відповідної неприбуткової організації;
- установчі документи якої містять заборону розподілу отриманих доходів (прибутків) або їх частини серед засновників (учасників), членів такої організації, працівників (крім оплати їхньої праці, нарахування єдиного соціального внеску), членів органів управління та інших пов`язаних з ними осіб;
- установчі документи якої передбачають передачу активів одній або кільком неприбутковим організаціям відповідного виду або зарахування до доходу бюджету у разі припинення юридичної особи (у результаті її ліквідації, злиття, поділу, приєднання або перетворення). Положення цього абзацу не поширюється на об`єднання та асоціації об`єднань співвласників багатоквартирних будинків;
- внесена контролюючим органом до Реєстру неприбуткових установ та організацій.
Підпунктом 133.4.2 пункту 133.4 статті 133 ПК України встановлено, що доходи (прибутки) неприбуткової організації використовуються виключно для фінансування видатків на утримання такої неприбуткової організації, реалізації мети (цілей, завдань) та напрямів діяльності, визначених її установчими документами.
Згідно з підпунктом 133.4.3 пункту 133.4 статті 133 ПК України у разі недотримання неприбутковою організацією вимог, визначених цим пунктом, така неприбуткова організація зобов`язана подати у термін, визначений для місячного податкового (звітного) періоду, звіт про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації за період з початку року по останній день місяця, в якому вчинено таке порушення, та зазначити суму самостійно нарахованого податкового зобов`язання з податку на прибуток. Податкове зобов`язання розраховується, виходячи із суми операції нецільового використання коштів. Така неприбуткова організація виключається контролюючим органом з Реєстру неприбуткових установ та організацій.
З першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому вчинено таке порушення, до 31 грудня податкового (звітного) року неприбуткова організація зобов`язана щоквартально подавати до контролюючого органу квартальну фінансову і податкову звітність (з наростаючим підсумком) з податку на прибуток та сплачувати податок                             у термін, визначений для квартального періоду.
З наступного податкового (звітного) року така неприбуткова організація подає фінансову і податкову звітність та сплачує податок на прибуток у порядку, встановленому цим розділом для неприбуткових організацій - платників податку на прибуток.
Відповідно до вимог підпункту 133.4.4 пункту 133.4 статті 133 ПК України встановлення контролюючим органом відповідно до норм цього Кодексу факту використання неприбутковою організацією доходів (прибутків) для цілей інших, ніж передбачені установчими документами, є підставою для виключення такої організації з Реєстру неприбуткових установ та організацій і нарахування податкового зобов`язання з податку на прибуток підприємств, штрафних санкцій і пені відповідно до норм цього Кодексу. Податкові зобов`язання, штрафні санкції і пеня нараховуються, починаючи з першого числа місяця, в якому вчинено таке порушення.
Згідно з підпунктом 133.4.6 пункту 133.4 статті 133 ПК України до неприбуткових організацій, що відповідають вимогам цього пункту і не є платниками податку, зокрема, можуть бути віднесені: житлово-будівельні кооперативи (з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому відповідно до закону здійснено прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і такий житловий будинок споруджувався або придбавався житлово-будівельним (житловим) кооперативом), дачні (дачно-будівельні), садівничі та гаражні (гаражно-будівельні) кооперативи (товариства).
Як зазначалось вище, підставою для визначення позивачу грошового зобов`язання         з податку на прибуток та застосування штрафних санкцій за оскарженими податковими повідомленнями-рішеннями стали висновки контролюючого органу щодо використання Партизанською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області, правонаступником якої є позивач, доходів (прибутків) для цілей інших, ніж передбачені п.п. 133.4.2 статті 134 ПК України.
Такі висновки обумовлені завищенням позивачем видатків неприбуткової організації за 2017 рік на суму 296533,20 грн, унаслідок включення до їх складу витрат                    по придбаним роботам в рамках взаємовідносинам з ТОВ «ЕЛ-Монтаж17», ТОВ                        «ЕЛ-Монтаж», ТОВ «ТРЕЙД ЕЛЕКТРО».
На думку контролюючого орану ці операції не опосередковувалися настанням правових наслідків з огляду на відсутність у названих підприємств достатньої кількості матеріальних та трудових ресурсів, а також у зв`язку з наданими їх директорами поясненнями у рамках відповідних кримінальних проваджень.
Апеляційний суд не погоджується з такими доводами відповідача-апелянта, адже відсутність достатніх (на думку контролюючого органу) матеріальних та трудових ресурсів, зокрема виробничих баз, складських приміщень, не може свідчити про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин контрагенти позивача не були позбавлені права укладати з іншими суб`єктами господарювання договорів з метою виконання своїх зобов`язань перед позивачем, як правильно зазначив і  суд першої інстанції.
Також, норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності).
Саме собою невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не можуть бути свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків (постанова Верховного Суду від 05.11.2019  року  у справі №804/1571/15).
Крім того, платник податків (покупець товару) не має обов`язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням контрагентом вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів, а надто тих, з якими у  позивача  відсутні взаємовідносини. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.
Відповідна правова позиція викладена в постановах  Верховного Суду від 30.10.2018 року у справі №815/6447/16,  від 13.11.2018  року у справі №820/3279/13.
Посилання відповідача в апеляційній  скарзі пояснення деяких посадових осіб (директорів) контрагентів-позивача апеляційний  суд до  уваги  не  приймає,  оскільки  зазначені  такі  пояснення  не  є  достатніми  та допустимими  доказами  в  розумінні  КАС  України.  Відповідач  взагалі  не  зазначає в  рамках  яких  проваджень  надавались  такі  пояснення  особами,  в  якості  кого  та  ким  опитувались  такі  особи  і  т.і..  Такі пояснення  є лише відомостями про джерело тих обставин, які можуть стати доказами   у подальшому після їх закріплення належним процесуальним шляхом  та не спростовують фактичного здійснення операцій між позивачем та його контрагентами, адже  їх наявність не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин. 
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.01.2021 року у справі  №802/2608/17-а.
Належними доказами можуть бути лише встановлені вироком суду обставини           щодо причетності або обізнаності позивача у цьому. Проте доказів, які б свідчили про наявність  відносно контрагента позивача  вироку  суду, який  набрав законної сили,  контролюючим  органом  ані  суду  першої, ані  суду  апеляційної  інстанції не надано,                    а отже сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб контрагента позивача не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних  господарських операцій та  не тягне за собою правових наслідків для позивача.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.03.2018 року у 816/809/17, від 24.04.2018 року у справі № 2а/0370/205/12, від 20.03.2019 року у справі №813/1979/15, від 09.03.2021 року  у справі №620/3935/19.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що всі витрати, які поніс позивач в рамках взаємовідносин з ТОВ «ЕЛ-Монтаж17», ТОВ «ЕЛ-Монтаж», ТОВ «ТРЕЙД ЕЛЕКТРО», як наприклад з приводу виконання цими підприємствами капітального ремонту трансформатора транфсорматної підстанції, встановленню ліхтарів вуличного освітлення та інше,  входять до складу витрат на організаційне, інформаційно-аналітичне та матеріально-технічне забезпечення діяльності територіальної громади.
На підтвердження дійсності вказаних  операцій позивачем  до перевірки та до матеріалів справи надано відповідні документи, зокрема:
- договір від 07.04.2017 року №9 на послуги по встановленню ліхтарів вуличного освітлення з  ТОВ «ЕЛ-Монтаж» (а.с.73-75 т.1);
-довідки  про  вартість  виконаних  робіт  (а.с.77, 86, 93 т.1);
- акт приймання виконаних робіт від 11.04.2021 року (а.с.77-82 т.1);
- договір від 06.12.2017 року №38 на капітальний ремонт трансформатора трансформаторної підстанції КТР-17 з  ТОВ «ЕЛ-МОНТАЖ 17» (а.с. 83-84 т.1);
- дефектний  акт  (а.с.85, 92 т.1);
- акт приймання будівельних робіт від 14.12.2017 року №1 (а.с. 87-89  т.1);
- розрахунок  загальновиробничих  витрат  (а.с.90 т.1);
- договір від 10.10.2017 року №27 з ТОВ «ТРЕЙ-ЕЛЕКТРО» (а.с. 91 т.1);
-акти  приймання  виконаних  робіт  (а.с.94-96 т.1).
          Перерахування  коштів Партизанської  селищної  ради (на  теперішній  час- Собожанська  селищна  рада  Дніпровського  району  на  рахунки контрагентів ТОВ «ЕЛ-Монтаж17», ТОВ «ЕЛ-Монтаж», ТОВ «ТРЕЙД ЕЛЕКТРО» здійснювалось  відповідно  до  зведених кошторисних розрахунків,  які  було  затверджено  відповідними  рішеннями  голови  виконкому Партизанської  селищної  ради,  про  що  зазначено  контролюючим  органом  в  акті  перевірки.
          Вказані первинні документи бухгалтерського обліку відповідно до приписів                                     статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність  в Україні» є підставою для ведення бухгалтерського та податкового обліку, оскільки фіксують факти здійснення господарських операцій.
Всі вказані  вище  документи перевірялись контролюючим  органом  під час проведення перевірки та жодних зауважень контролюючий орган щодо їх складання акт  перевірки  не  містить. 
Зобов`язання по  вказаним  вище  договорам виконані сторонами у повному обсязі,.
На час здійснення господарських  операцій контрагенти позивача були зареєстровані в установленому законом порядку, відповідали ознакам і поняттю юридичної особи та виступали правоздатними учасниками господарського обороту.
Вказані  обставини  відповідачем  в  апеляційній  скарзі  не  спростовані та  доказів  протилежного  апелянтом не  надано.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем не надано судам першої та апеляційної інстанцій відомостей про те, в чому саме полягає «нереальність» вказаних господарських операцій чи які у відповідача наявні зауваження до наданих документів та пояснень.
Доказами стосовно недійсності правочинів можуть бути рішення суду про недійсність договорів, рішення податкового органу щодо застосування негативних наслідків стосовно контрагента, яке останнім визнається як законне, вирок суду, показання свідків, тощо.
Відповідачем ані  суду  першої,  ані  суду  апеляційної  інстанції  не  надано належних доказів стосовно недійсності правочинів, які укладено позивачем з контрагентами.
Враховуючи вказані вище обставини в їх сукупності,  апеляційний  суд  погоджується  із  висновком  суду  першої  інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки доказів відсутності господарських операцій позивача з контрагентами   контролюючим  органом  не  надано  та  в  матеріалах  справи  такі  докази  відсутні.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, не доведено наявності з боку позивача порушень норм чинного податкового законодавства та правомірність винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки за приписами ч.1 статті 310 КАС України апеляційний розгляд здійснено за правилами спрощеного позовного провадження, справа згідно із ч.4 ст.257 КАС України не відноситься до таких, які не можуть бути розглянуті за вказаними правилами, то судове рішення суду апеляційної інстанції згідно із п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області   на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року в адміністративній справі №160/12117/21 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року в адміністративній справі №160/12117/21 залишити без змін.
                    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак