УХВАЛА

29 грудня 2021 року 
м. Київ
справа №500/1709/19
адміністративне провадження №К/9901/15447/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,
суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Соколова В.М.,
розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №500/1709/19
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Пенсійного фонду України 
про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 4 травня 2020 року
(головуючий суддя: Пліш М.А., судді: Судова-Хомюк Н.М., Ільчишин Н.В.).
ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - «ГУ ПФУ в Тернопільській області»), Пенсійного фонду України, у якому просила:
- скасувати наказ Пенсійного фонду України №288-0 від 18 червня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині звільнення ОСОБА_1 ;
- поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з 21 червня 2019 року;
- стягнути з Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період від звільнення (21 червня 2019 року) до поновлення на посаді.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що її було звільнено з публічної служби, а саме: з посади першого заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України»), пункту 6 частини першої статті 83 і пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією.
ОСОБА_1 зазначає, що від моменту її попередження про вивільнення і до моменту видання наказу про її звільнення ГУ ПФУ в Тернопільській області запропонувало їй не всі наявні вакантні посади, що призвело до порушення її трудових гарантій як працівника.
До того ж, зазначила, що запропоновані їй вакантні посади (пропозиції) тягнуть за собою зміну істотних умов державної служби, так як робоче місце за такими посадами знаходиться поза межами міста Тернопіль, а також зауважувала про зміну основних посадових обов`язків, які погіршують існуючі умови праці.
Отже, із рішенням про своє звільнення позивачка не погоджується, вважає свої трудові права порушеними, оскільки ГУ ПФУ в Тернопільській області не виконало свого обов`язку запропонувати позивачці всі вакантні посади, на які вона могла б претендувати.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року позов задоволено частково:
- визнано протиправним і скасовано наказ Пенсійного фонду України №288-0 від 18 червня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині звільнення ОСОБА_1 ;
- поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з 22 червня 2019 року;
- стягнуто з ГУ ПФУ в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 червня 2019 року до 27 листопада 2019 року в розмірі: 74878 грн 10 коп.;
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що позивачці не були запропоновані всі вакантні посади, наявні у ГУ ПФУ в Тернопільській області, які б вона змогла обійняти відповідно до своєї кваліфікації.
Встановивши незаконність звільнення позивачки, суд першої інстанції поновив її на посаді першого заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, однак не з 21 червня 2019 року як просила позивачка, а з 22 червня 2019 року, з підстав того, що 21 червня 2019 року був останнім робочим днем ОСОБА_1 і тому її слід було поновити на посаді з наступного дня, що слідував за днем її звільнення.   
Суд першої інстанції також стягнув на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: за період з 22 червня 2019 року до 27 листопада 2019 року (дата ухвалення рішення суду) в розмірі: 74878 грн 10 коп, який обраховано відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.   
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 4 травня 2020 року рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.
Апеляційний суд виходив з того, що 26 березня 2019 року позивачці було запропоновано посаду начальника Тернопільського міського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Пенсійного фонду України в Тернопільській області за переведенням або будь-яку іншу посаду, інформація про яку розміщена на сайті Національного агентства з питань державної служби України, однак ОСОБА_1 відмовилась від такої пропозиції.
Водночас суд вказав, що форма такої пропозиції не суперечить законодавству і вона не покладала на позивачку «тягар по працевлаштуванню», як це зазначив суд першої інстанції.
Також апеляційний суд зауважив, що позивачці були запропоновані й інші посади, від яких вона так само відмовилася. Ні позивачка, ні суд першої інстанції не зазначили жодної з посад, які не були запропоновані ОСОБА_1 . Також, у матеріалах справи відсутні докази наявності вакантних посад, які не були запропоновані позивачці, і які вона могла б обійняти відповідно до своєї кваліфікації.
На основі цього апеляційний суд дійшов висновку, що позивачці були запропоновані всі наявні посади з урахуванням її освіти, кваліфікації і досвіду роботи.
За указаних обставин, суд апеляційної інстанції встановив законність звільнення позивачки, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позову.
У червні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 4 травня 2020 року і залишити в силі рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року.
У відзиві ГУ ПФУ в Тернопільській області просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 4 травня 2020 року залишити без змін. Відзив обґрунтований правильністю вирішення спору судом апеляційної інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Пенсійний фонд України свого відзиву на касаційну скаргу не надав, копію ухвали Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року про відкриття касаційного провадження отримав 21 жовтня 2020 року.
Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 у період з 13 червня 1996 року до 21 червня 2019 року працювала в органах Пенсійного фонду України на різних посадах, що підтверджується відомостями трудової книжки позивачки.
Станом на час звільнення позивачка займала посаду першого заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області.
3 березня 2019 року ОСОБА_1 присвоєно 5 ранг державного службовця на підставі наказу Пенсійного фонду України від 29 березня 2019 року №122-о.
14 вересня 2018 року на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України», наказу Пенсійного фонду України від 28 серпня 2019 року №144 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №628», наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 5 вересня 2018 року №162 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис щодо припинення Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області в результаті реорганізації.
Структура створюваного в результаті реорганізації ГУ ПФУ в Тернопільській області на 2019 рік була затверджена Головою правління Пенсійного фонду України 11 лютого 2019 року і погоджена Міністром соціальної політики України 20 лютого 2019 року, та визначена у кількості: 592 штатних одиниці.
Штатний розпис реорганізованого ГУ ПФУ в Тернопільській області на 2019 рік був затверджений Головою правління Пенсійного фонду України  25 лютого 2019 року,  та визначений у кількості: 592 штатних одиниці.
Позивачка на момент реорганізації територіальних органів пенсійного фонду, обіймала посаду державної служби категорії «Б», оскільки перебувала на посаді першого заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, а також має економічну освіту.
26 березня 2019 року в ході проведення реорганізації ОСОБА_1 наказом Пенсійного фонду України від 18 березня 2019 року №98-о «Про попередження деяких працівників об`єднаних управлінь Пенсійного фонду України Тернопільської області» було повідомлено про її вивільнення, у зв`язку із реорганізацією об`єднаних управлінь Пенсійного фонду України Тернопільської області.
26 березня 2019 року ГУ ПФУ в Тернопільській області позивачці було запропоновано одну посаду - начальника Тернопільського міського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Пенсійного фонду України в Тернопільській області за переведенням, або будь-яку іншу посаду, інформація про яку розміщена на сайті Національного агентства з питань державної служби України.
До листа з пропозицією вказаної посади за підписом начальника ГУ ПФУ в Тернопільській області  вказаний в ньому додаток, а саме: «Перелік вакантних посад відповідно до штатного розпису Головного управління, введеного в дію наказом від 6 березня 2019 року №37 «Про введення в дію структури та штатного розпису Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області», долучено не було і позивачці вказаного додатку не надано.
17 травня 2019 року ГУ ПФУ в Тернопільській області позивачці була надана пропозиція стосовно 19 інших посад в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області для подальшого працевлаштування, а саме:
- начальника управління з питань виплати пенсій;
- заступника начальника відділу з питань виплати пенсій № 4 управління з питань виплати пенсій;
- заступника начальника відділу з питань виплати пенсій № 11 управління з питань виплати пенсій;
- головного спеціаліста відділу з питань організації роботи з виплати пенсій управління з питань виплати пенсій;
- начальника Тернопільського міського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян;
- головного спеціаліста відділу методології та організації роботи з обслуговування громадян управління обслуговування громадян;
- головного спеціаліста Борщівського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян;
- головного спеціаліста відділу методології та організації роботи із застосування пенсійного законодавства управління застосування пенсійного законодавства;
- головного спеціаліста відділу контролю за додержанням законодавства з питань пенсійного забезпечення;
- головного спеціаліста відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 4 управління застосування пенсійного законодавства;
- головного спеціаліста відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 12 управління застосування пенсійного законодавства;
- провідного спеціаліста відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 12 управління застосування пенсійного законодавства;
- головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку фінансово- економічного управління;
- головного спеціаліста відділу виконання бюджету та бюджетно- фінансової звітності фінансово-економічного управління;
- головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту;
- заступника начальника загального відділу управління адміністративного забезпечення;
- провідного інспектора сектору обробки звернень громадян управління адміністративного забезпечення;
- провідного інспектора загального відділу управління адміністративного забезпечення;
- завідувача господарства відділу господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення управління адміністративного забезпечення.
27 травня 2019 року позивачкою подано до ГУ ПФУ в Тернопільській області заяву, якою вона відмовилась від запропонованих їй вакантних посад 26 березня 2019 року і 17 травня 2019 року.
18 червня 2019 року Пенсійним фондом України видано наказ №288-0 «Про звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ».
21 червня 2019 року на підставі наказу Пенсійного фонду України №288-0 від 18 червня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » головою комісії з припинення Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області було видано наказ №168-ос «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України  від 18 червня 2019 року №288-0 «Про звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ».
Того ж дня, 21 червня 2019 року  позивачку ознайомлено із цим наказом.
До того ж, 21 червня 2019 року у трудову книжку позивачки НОМЕР_1 внесено запис №34 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 6 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією.
Згідно з довідкою ГУ ПФУ в Тернопільській області від 9 серпня 2019 року №8962/05-01 середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає: 14294 грн 91 коп.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 вересня 2018 року в справі №800/538/17.
Згідно з ухвалою Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Перевіривши матеріали справи і доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.
За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.  
Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Водночас Верховний Суд наголошує, що системний аналіз норм адміністративного процесуального законодавства свідчить, що під час вирішення справ суди враховують не будь-які висновки Верховного Суду, а ті, які висловлені Судом у подібних правовідносинах.
Так, у справі №800/538/17 позивач пред`явив до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів позов про скасування рішення КДКП від 22 листопада 2017 року № 283зпз-17 стосовно його звільнення.
Відповідно до фактичних обставин справи №800/538/17 наказом Генеральної прокуратури України від 20 листопада 2015 року №1797-ц позивач призначений на посаду заступника начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією Департаменту нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України.
Генеральний прокурор України наказом від 30 травня 2016 року № 48-шц ліквідував у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Департамент нагляду у кримінальному провадженні та одночасно утворив Департамент нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні і координації правоохоронної діяльності у межах тієї ж штатної чисельності - 185 одиниць.
5 січня 2017 року позивач, згідно із вимогами статті 49-2 КЗпП України, попереджено про звільнення із займаної посади на підставі пункту 9 частини  першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та з метою подальшого його працевлаштування надано список вакантних посад центрального апарату Генеральної прокуратури України станом на 5 січня 2017 року.
Роботодавець декілька разів пропонував позивачеві список вакантних посад з метою збереження його працевлаштування. Проте, заяви про переведення позивачем не подавалися, про що було складено відповідні акти. З цих актів вбачається, що при отриманні таких документів позивач зазначав про бажання обіймати адміністративну посаду, а стосовно інших запропонованих посад він прийме рішення пізніше.
За таких обставин 22 листопада 2017 року КДКП прийняла рішення про внесенння подання щодо звільнення позивача з посади заступника начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією Департаменту нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини  першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду). У подальшому на підставі рішення КДКП позивача було звільнено.
За наслідками перегляду справи №800/538/17 Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок, викладений у постанові від 18 вересня 2018 року, відповідно до якого підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог частини другої статті 40, статті 42, 43, 492 КЗпП України.
З огляду на це, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про незаконність рішення КДКП про звільнення позивача у справі №800/538/17 з посади заступника начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією Департаменту нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
До того ж, Суд зазначив, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду  і існували на день звільнення. 
На підставі фактичних обставин справи №800/538/17, Суд дійшов висновку, що у порушення вимог частини третьої статті 492 КЗпП України переважна більшість із посад позивачу запропонована не була.
Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
Відповідно до фактичних обставин цієї справи судами попередніх інстанцій установлено і підтверджено матеріалами справи, що у Тернопільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області, яке було роботодавцем позивачки, мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, реорганізація установи, скорочення чисельності або штату працівників, які в подальшому зумовили звільнення позивачки.
Також суди встановили, що ОСОБА_1 було запропоновано продовжити трудові відносини на посаді начальника Тернопільського міського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Пенсійного фонду України в Тернопільській області за переведенням або будь-якій іншій посаді, інформація про яку розміщена на сайті Національного агентства з питань державної служби України. 
У подальшому позивачці було запропоновано ще 19 посад в ГУ ПФУ в Тернопільській області.
Однак позивачка відмовилась від обох пропозицій, повідомивши про це відповідача заявою від 27 травня 2019 року.
Суд апеляційної інстанції встановив, що у матеріалах справи відсутні докази про наявність вакантних посад, які не були запропоновані позивачці, і які вона могла обійняти відповідно до своєї кваліфікації, тому констатував, що їй були запропоновані всі посади з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду роботи.
На основі цього апеляційний суд дійшов висновку про відсутність порушення порядку звільнення позивачки з роботи і, відповідно, про відсутність підстав для задоволення її позову.
Отже, з-поміж іншого, у справі №800/538/17, на правові висновки у якій покликається позивачка, було встановлено, що у порушення вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України позивачу не були запропоновані усі вакантні посади, що призвело до незаконного звільнення. Проте, у справі ОСОБА_1 суд апеляційної інстанцій таких фактів і порушень не встановив.
Як неодноразово зауважував Верховний Суд у своїй практиці, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.
Тому, ця справа відрізняється від справи №800/538/17, на правові висновки у якій покликається позивачка, змістом позовних вимог, суб`єктами правовідносин, а також фактичними обставинами справи.
Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
Дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної зазначеної справи, Верховний Суд дійшов висновку, про помилковість означених доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржниця у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.
З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що спірні правовідносини у справі №500/1709/19, що розглядається та у справі №800/538/17 не є подібними, а відтак правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові в справі №800/538/17, не є релевантними до спірних правовідносин в цій справі та, відповідно, не повинні були застосовуватися судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.
З урахуванням цього, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
В силу вимог пункту 5 частини першої статті 339 КАС України вказані обставини є підставою для закриття касаційного провадження судом касаційної інстанції.  
Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Керуючись статтями 339, 345, 355, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження №К/9901/15447/20 у справі №500/1709/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 4 травня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

…………………………….
Н.М. Мартинюк
Ж.М. Мельник-  
Томенко В.М . Соколов,
Судді Верховного Суду