Ухвала
Іменем України 
26 січня 2021 року
м. Київ
справа № 569/5478/19
провадження № 51- 6003 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше несудимого,
на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за:
- ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) та призначено покарання у виді обмеження волі на строк один рік:
- за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк  два роки;
- за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк  три роки;
- за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк  чотири  роки;
- за ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк  один  рік шість місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено  ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
За вироком суду першої інстанції  ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, 16 березня 2018 року, приблизно о 17:00, перебуваючи у приміщенні роздягальні Християнського футбольного клубу «Надія», що знаходиться за адресою: м. Рівне вул. Соломії Крушельницької 71, яка у той момент була незачиненою та вхід до неї був вільним, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, який виник під час перебування в цьому приміщенні, таємно викрав належний неповнолітньому потерпілому ОСОБА_6 мобільний телефон марки «Lenovo vibe k5A6020 A40» вартістю 1 616,67 грн.
13 квітня 2018 року біля 17:00, ОСОБА_5 знаходячись у приміщенні роздягальні дитячо-юнацької спортивної школи з футболу «Верес», що знаходиться в м. Рівне на вул. Набережній 9, скориставшись відсутністю спостереження, шляхом вільного доступу, повторно, таємно викрав належний ОСОБА_7 мобільний телефон марки «Xiaomi Note 4x 3/32 GB» вартістю 3 810,45 грн.
24 квітня 2018 року приблизно о 15:00, ОСОБА_5 перебуваючи в роздягальні дитячо-юнацької спортивної школи № НОМЕР_1 , що за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, повторно. таємно викрав мобільний телефон ОСОБА_8 , марки «Samsung G532», вартістю 2 603,40 грн. та мобільний телефон ОСОБА_9 марки «Samsung G530E», вартістю 663,70 грн.
27 квітня 2018 року біля 15:00, ОСОБА_5 знаходячись у приміщенні роздягальні дитячо-юнацької школи з футболу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованої в м. Рівне на АДРЕСА_3 , вхід до якої був вільним, скориставшись відсутністю спостереження, повторно, таємно викрав належний ОСОБА_10 мобільний телефон марки «Samsung Galaxy J2», вартістю 1 190 грн. та належний ОСОБА_11 мобільний телефон марки «Meizu M3 Note 16 GB», вартістю 2 085,33 грн.
У травні 2018 року (точна дата і час досудовим розслідуванням не встановлена) ОСОБА_5 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, проник на огороджену територію будинку АДРЕСА_4 , звідки таємно викрав майно ОСОБА_12 : три металеві труби довжиною 3 м. вагою 100 кг, вартістю 600 грн  кожна, завдавши шкоди на загальну суму 1 800 грн.
16 травня 2018 року, у точно невстановлений час, ОСОБА_13 діючи повторно, шляхом використання викраденого ним напередодні ключа від вхідних дверей орендованої ОСОБА_14 квартири АДРЕСА_5 , проник в помешкання, звідки таємно викрав належні ОСОБА_15 золоті вироби, загальною вартістю 7 355,5 грн.
21 травня 2018 року, у невстановлений розслідуванням час, ОСОБА_5 аналогічним шляхом проник у квартиру АДРЕСА_5 , де повторно, таємно викрав золоті вироби, належних ОСОБА_15 , загальною вартістю - 6 620,6 грн.
25 травня 2018 року ОСОБА_5 , маючи умисел на викрадення чужого майна, шляхом використання викраденого ним ключа від квартири ОСОБА_15 , проник у дане помешкання, звідки таємно викрав майно орендаря квартири ОСОБА_14 – перфоратор іноземного виробництва, вартістю 2 349,33 грн.
29 травня 2018 року приблизно о 19:00, ОСОБА_5 перебуваючи на законних підставах у квартирі АДРЕСА_6 , скориставшись відсутністю спостереження, повторно, таємно викрав грошові кошти ОСОБА_16 в сумі 1 200 грн.
13 червня 2018 року біля 12:00, ОСОБА_5 знаходячись на території ЗОШ «Гармонія», що за адресою: м. Рівне просп. Генерала Безручка, 26, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, скориставшись відсутністю спостереження, шляхом вільного доступу, повторно, таємно викрав належний ОСОБА_17 мобільний телефон марки «Lenovo С2 K10a40» вартістю 1 665 грн.
19 червня 2018 року приблизно о 14:00, ОСОБА_5 перебуваючи на території автостанції «Чайка», за адресою: м. Рівне вул. Гагаріна, 16, маючи умисел на заволодіння чужим майном, шляхом обману потерпілого ОСОБА_18 , під приводом тимчасового користування, діючи повторно, заволодів його телефоном марки «MeizuM5c» вартістю 2 200 грн.
30 червня 2018 року, у нічну пору доби, ОСОБА_5 разом із невстановленою слідством особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, знаходячись поблизу будівлі «Церква всіх Волинських Святих», на вул. Богоявленській, 15, у м. Рівне, діючи повторно, із застосуванням до ОСОБА_19 насильства шляхом нанесення ударів в область голови та ніг, відкрито викрав майно потерпілого – мобільний телефон марки «LG-P940»вартістю 1 218,33 грн.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28 грудня 2021 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків – п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У вказаний строк захисник ОСОБА_4 звернулася до касаційного суду зі скаргою на виконання зазначеної ухвали Верховного Суду, в якій порушує питання про перегляд судових рішень у касаційному порядку на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить змінити вирок суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити ОСОБА_5 покарання  за: 
– ч. 1 ст. 185 КК  один рік обмеження волі, ч. 2 ст. 185 КК –  два роки позбавлення волі,  ч. 3 ст. 185 КК – три роки позбавлення волі, ч.2 ст. 186 КК, із застосуванням положень ст. 69 КК – три роки позбавлення волі,  ч. 2 ст.190 КК – один  рік шість місяців позбавлення волі, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень остаточно визначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст. 75 КК звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки та покласти на  ОСОБА_5 зобов`язання відповідно до положень ст. 76 КК. 
На обґрунтування своїх доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, захисник ОСОБА_4 у скарзі посилається на:
– не дотримання судами положень статей 1, 50, 66 КК та не врахування роз`яснень, які наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання»;
– те, що суди першої та апеляційної інстанції в достатній мірі не врахували особу ОСОБА_5 , який щиро покаявся у вчиненні кримінальних правопорушень, попросив вибачення у потерпілих, відшкодував в повному обсязі заподіяну шкоду, є сиротою, тому, на  думку сторони захисту, вказані обґрунтування є переконливими для  наявності підстав застосування до обвинуваченого положень статей 75, 76 КК.
З огляду на призначення судами ОСОБА_5 суворого покарання, що є явно несправедливим, захисник зазначає, що судові рішення в кримінальному провадженні постановлені в порушення загальної засади кримінального провадження – верховенства права. 
У частині істотного порушення вимог кримінального процесуального закону захисник посилається на положення статей 7, 412 КПК.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, а також безпідставного не застосування положень, передбачених статтями 69, 75 КК, на думку Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Згідно зі ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції, посилаючись на положення ст. 65 КК, під час призначення ОСОБА_5 покарання зазначив про врахування: щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочинів, відсутність обтяжуючих покарання обставин, даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відшкодування заподіяної шкоди, про що в матеріалах провадження є розписки  потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 ОСОБА_18 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 ,  ОСОБА_17 , ОСОБА_14 .
Поряд із цим судом установлено  та  враховано:
— характер і ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень,  з яких два злочини, відповідно до положень ст.12 КК належать до категорії тяжких;
— дані посередньої характеристики обвинуваченого;
— кількість епізодів вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень.
Оцінивши в сукупності обставини вчинення кримінальних правопорушень, з урахуванням особи обвинуваченого і з метою запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі. 
Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що з урахуванням положень ст. 65 КК та роз`яснень, наведених у  постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з послідуючими змінами), суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_5 злочинів, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, пом`якшуючі покарання обставини - щире каяття, сприяння в розкритті злочину та добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілим, про що також зазначала сторона захисту в апеляційній скарзі, та  призначив ОСОБА_5 покарання за вчинені кримінальні правопорушення, що відповідно до санкцій норм КК, за своїм розміром є мінімальним.
При цьому, суд апеляційної інстанції визнав непереконливими твердження захисника та обвинуваченого ОСОБА_5 про призначення йому надмірно суворого покарання, та зазначив в ухвалі, що:
— оскільки термін “явно несправедливе покарання” означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру; 
— це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність, між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема й ті, що повинні враховуватися при призначенні покарання.
Суд в ухвалі також зазначив, що матеріалами кримінального  провадження підтверджується, що злочинна діяльність ОСОБА_5 носила системний характер, умисні корисливі злочини, в тому числі й тяжкі,  вчинялися ним один за одним в короткий проміжок часу, неодноразовому проникненню в житло передувала підготовка – викрадення ключів від помешкання потерпілих, відкрите викрадення майна супроводжувалося заподіянням тілесних ушкоджень в різні частини тіла задля досягнення злочинної мети, а викрадене майно негайно збувалося.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність вироку суду першої інстанції та призначення мінімального покарання за вчинені обвинуваченим кримінальні правопорушення, яке є таким, що буде слугувати виправленню ОСОБА_5 й запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та не знайшов підстав для зміни вироку в цій частині.     
З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінальних правопорушень, два з яких є тяжкими злочинами, та кількість епізодів корисливих злочинів, вчинених в короткий проміжок часу, доводи касаційної скарги захисника про наявність підстав для застосування до обвинуваченого положень статей 69, 75 КК з урахуванням пом`якшуючих обставин, даних про особу обвинуваченого, який є сиротою, що він відшкодував заподіяну шкоду потерпілим, у цілому не спростовують правильності висновків судів першої й апеляційної інстанцій у частині призначеного ОСОБА_5 покарання, із застосуванням положень ч.1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених  ч.1, ч.2 і ч.3  ст.185, ч.2 ст. 186, ч.2 ст.190 КК у виді позбавлення волі на строк чотири роки, оскільки таке покарання за своїм розміром є мінімальним, передбаченого санкцією ч.2 ст. 186 КК. Отже, Суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 69 КК та звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням на підставі положень ст.75 КК. Водночас Суд звертає увагу на те, що при визначенні  ОСОБА_5 остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень суд першої інстанції  застосував менш обтяжливий принцип складання покарань.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. 
З урахуванням вищезазначеного Суд не має підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваних рішень судами не дотримано одну із загальних засад кримінального провадження – верховенство права, допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого. На думку Суду, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є обґрунтованими і вмотивованими. 
Будь-яких інших обґрунтованих доводів щодо процесуальних порушень, допущених судами першої й апеляційної інстанцій, у касаційній скарзі не наведено. 
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які би свідчили про необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_20 каровець                               ОСОБА_2                            ОСОБА_3