УХВАЛА
Іменем України
 
30 березня 2022 року
м. Київ
 
справа № 682/240/21
провадження № 61-2296ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 
2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 січня 2022 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання знесення самочинно збудованих прибудов, виділення частки із майна, що є у спільній частковій власності та стягнення моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом 
до ОСОБА_2 про зобов`язання знесення самочинно збудованих прибудов, виділення частки з спільної власності та стягнення моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначала, що 09 липня 1974 року її чоловік ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_4 68,82% одноповерхового дерев`яного будинку 
з надвірними будівлями до цієї частини будинку на 
АДРЕСА_1 .
 
Позивач вважає, що самочинно збудовані прибудови ОСОБА_2 збудовані без надання йому будь-якої дозвільної документації, без надання дозволу сусідів, без права власності на земельну ділянку, на якій збудовані незаконні прибудови.
 
Крім того, вказує, що їй було завдано також моральної шкоди, яка полягає 
у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з пошкодженням належного їй майна, розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 
100 000,00 гривень.
 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні домоволодінням та знести незаконно збудовані прибудови до житлового будинку, 4,38х3,28 м, 3,40х4,98 м, 3,85х3,44 м, літню кухню, розміром 4,80х8,15м, туалет та літній душ; виділити в натурі 
із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна 63,28 % частини будинковолодіння; припинити право спільної часткової власності 
на частину домоволодіння АДРЕСА_1 та стягнути 
із відповідача моральну шкоду у сумі 100 000,00 грн.
 
Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області 
від 10 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 12 січня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.
 
07 лютого 2022 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку 
до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 січня 2022 року.
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення скасувати і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з огляду на таке.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
З касаційної скарги убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
Згідно зі статтею 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником 
у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
 
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл 
на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.
 
Частиною четвертою статті 376 ЦК України передбачено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності 
на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або 
за її рахунок.
 
Згідно із вимогами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Статтею 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам 
та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані 
з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
 
Як убачається з оскаржуваних судових рішень звертаючись до суду з позовними вимогами про зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно збудованих прибудов, літньої кухні, туалету та літнього душу, ОСОБА_1 вказувала, що відповідач здійснив будівництво прибудов без будь-якої дозвільної документації, без згоди сусідів, без набуття у власність земельної ділянки, що порушує її права як співвласника будинковолодіння та землекористувача.
 
Також з оскаржуваних судових рішень убачається, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належали 63,82% одноповерхового дерев`яного будинку 
з надвірними будівлями до цієї частки будинку 
АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 09 липня 1974 року, який був зареєстрований у Шепетівському міжміському БТІ 
за № 1/67.
 
ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 36,18 % одноповерхового дерев`яного будинку з надвірними будівлями до цієї частки будинку АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину від 18 липня 1974 року, який був зареєстрований 
у Шепетівському міжміському БТІ за № 1/67, що підтверджується відповідним договором, який знаходиться у інвентарній справі № 734.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, спадщину в порядку спадкування 
за законом після його смерті прийняла його дружина ОСОБА_1 , проте 
не оформила своїх спадкових прав.
 
Згідно частинами першою, п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається 
як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до частин першої та четвертої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився 
й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів порушення її прав як власника житлового будинку, користувача земельної ділянки, а також вчинення відповідачем перешкод у здійсненні нею права власності та права користування земельною ділянкою.
 
Такий висновок судів попередніх інстанцій відповідає висновку Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 
2019 року у справі № 344/8200/14-ц (провадження № 14-302цс19).
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє 
у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень свідчить, 
що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
Ураховуючи наведене, судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Правильне застосування норм права 
є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування 
чи тлумачення.
 
Керуючись частинами першою, четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання знесення самочинно збудованих прибудов, виділення частки із майна, що є у спільній частковій власності та стягнення моральної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити  ОСОБА_1 .
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                                       В. М. Коротун
 
                                                                                                                      М. Є. Червинська