ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року	Львів	Справа № 460/12779/21 пров. № А/857/20748/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Большакової О.О., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року (суддя – Друзенко Н.В., м. Рівне, повний текст судового рішення складено 12 жовтня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» про визнання протиправним та скасування рішення,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у вересні 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)», у якому просив: визнати  протиправним та скасувати рішення комісії Державної установи  «Городищенська виправна колонія (№96)»  з розгляду матеріалів щодо зміни рівня безпеки засуджених відповідно до ст.100,  101 КВК України  від 26.05.2021 в частині відмови в направленні матеріалів на погодження до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо зміни засудженому  умов тримання шляхом переведення до колонії іншого рівня безпеки, згідно ст.100,  101 КВК України, як такому, що не стає на шлях виправлення; зобов`язати відповідача оформити та направити на погодження начальнику управління (відділу) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві та Київській області подання щодо переведення засудженого ОСОБА_1 із звичайних жилих приміщень Державної установи  «Городищенська виправна колонія (№96)»  в колонію середнього рівня безпеки. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що оскаржуване рішення відповідач суперечить вимогам фактичним обставинам та вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а тому підлягає скасуванню як протиправне.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі №460/12779/21 у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що рішенням комісії Державної установи  Городищенська виправна колонія (№ 96)  з розгляду питань щодо застосування до осіб позбавлених волі умовно-дострокового звільнення, заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, та зміни умов тримання, оформленим протоколом №13 від 26.05.2021, відмовлено позивачу у зміні умов тримання шляхом переведення позивача до виправної колонії середнього рівня безпеки, як такого, що не став на шлях виправлення. Однак, таке рішення є протиправним, оскільки воно не відповідає критеріям встановленим частиною 2  статті 2 КАС України, тому що при його прийнятті відповідачем не враховано те, що позивач має два заохочення, визнав вину у скоєному злочині, міру призначеного судом покарання вважає справедливою, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин із представниками адміністрації установи виконання покарань та іншими особами, які відвідують установу, працевлаштований в господарській обслузі установи  робітником їдальні, поставлені перед ним завдання виконує, виконавчі листи про стягнення з нього коштів до установи не надходили, бере участь у програмі диференційованого виховного впливу на засуджених за напрямком «правова освіта», а також підтримує соціально-корисні зв`язки з рідними, отримує від них посилки, користувався побаченнями, що зазначено у його характеристиці. Також звертає увагу на те, що перебування його на профілактичному обліку, як особи, яка схильна до вживання та розповсюдження наркотичних та одурманюючих речовин має виключно формальний характер, оскільки таких дій під час перебування у колонії ОСОБА_1 жодного разу не вчиняв.  З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на правильність висновків суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої  статті 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 25.01.2018 у справі №522/3167/17 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.  311, ч.3 ст.  311, ч.2 ст.  307, ч.3 ст.  307 Кримінального кодексу України  (далі КК України) і призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна (а.с.8-12).
Рішенням Міжрегіональної комісії Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації від 29.12.2018, оформленого витягом з протоколу №31/1.30, ОСОБА_1 визначено для відбування покарання виправну колонію максимального рівня безпеки з відбуттям покарання в звичайних жилих приміщеннях максимального рівня безпеки та направлено для відбування покарання до Державної установи  «Городищенська виправна колонія №96» (а.с.13).
Рішенням комісії Державної установи  Городищенська виправна колонія (№96)  з розгляду питань щодо застосування до осіб позбавлених волі умовно-дострокового звільнення, заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, та зміни умов тримання, оформленим протоколом №13 від 26.05.2021, відмовлено ОСОБА_1 у зміні умов тримання шляхом переведення позивача до колонії іншого рівня безпеки, як такому, що не стає на шлях виправлення. Всі члени комісії проголосували одноголосно (а.с. 89).
Вважаючи рішення відповідача від 26.05.2021 протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що з аналізу характеристики позивача і довідки про наявність у нього заохочень і стягнень неможливо дійти беззаперечного висновку про, те що він став на шлях виправлення, оскільки він неодноразово допускав порушення встановленого режиму відбування покарань, безвідповідально ставиться до суспільно корисної праці з благоустрою колонії, перебуває на обліках, як особа схильна до зберігання заборонених до використання в колонії предметів та до вживання і розповсюдження наркотичних та одурманюючих речовин. З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов висновку, що комісією відповідача обґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 у зміні умов тримання шляхом переведення позивача до колонії іншого рівня безпеки у зв`язку з тим, що він не став на шлях виправлення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Статтею 1 Кримінально-виконавчого кодексу України  (далі КВК України) передбачено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Відповідно до статті 2 КВК України,  кримінально-виконавче законодавство України складається з цього  Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Приписами  статті 3 КВК України  визначено, що до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.
Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.
Згідно з частиною 2  статті 7 КВК України,  засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими  Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Частиною 4  статті 7 КВК України визначено, що  правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.
Відповідно до частини 2  статті 50 Кримінального кодексу України,  покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі  статтею 6 КВК України,  під виправленням засудженого розуміється процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
Ресоціалізація  – це свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.
Згідно з частинами 1, 3  статті 100 КВК України, залежно від поведінки засудженого і ставлення до праці, в разі її наявності, та навчання, умови відбування покарання змінюються в межах однієї колонії або шляхом переведення до колонії іншого виду.
Зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, за поданням адміністрації виправної колонії, погодженим з начальником управління (відділу) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві та Київській області. У разі якщо таке подання передбачає переведення засудженого до установи виконання покарань з вищим рівнем безпеки, воно погоджується із спостережною комісією.
Порядок утворення, відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень (далі - підрозділ) установ виконання покарань (далі - установа) та слідчих ізоляторів (далі СІЗО) з питань приймання до установ (СІЗО), обліку, переміщення під вартою (конвоювання) засуджених (осіб, які тримаються під вартою), звільнення їх з установ (СІЗО) та з інших питань, пов`язаних з виконанням вироків судів та інших судових рішень визначено Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 08.06.2012 № 845/7 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.06.2012 за № 957/21269 (далі Інструкція).
Відповідно до п. 6.1 Інструкції для розгляду питання про подання: до суду - матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті  81,  107 Кримінального кодексу України), заміни не відбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 Кримінального кодексу України), встановлення адміністративного нагляду згідно із  Законом України "Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі"; до Апеляційної комісії - матеріалів щодо переведення засуджених на підставах, встановлених частинами першою і третьою статті  101, статтею  147, Кримінально-виконавчого кодексу України  .
В установі (СІЗО) створюється комісія у такому складі: голова комісії - начальник установи (СІЗО); члени комісії - заступники начальника установи (СІЗО), начальник оперативного підрозділу, начальник медичної частини та начальник підрозділу, який є секретарем комісії. До складу комісії також можуть включатися за їх згодою керівники загальноосвітніх та професійно - технічних навчальних закладів при установі, представники методично-виховної ради установи (педагогічної ради).
За три місяці до розгляду матеріалів на засіданні комісії підрозділ складає списки засуджених, які надаються для організації роботи з підготовки матеріалів заступнику начальника установи (СІЗО) із соціально-виховної та психологічної роботи, начальнику оперативного підрозділу, начальнику медичної частини, а щодо засуджених, які підпадають під встановлення адміністративного нагляду, також до відділу нагляду та безпеки установи (СІЗО), п.6.2 Інструкції.
Пунктом 6.3 Інструкції передбачено, що засідання комісії відбуваються у визначеному для цього приміщенні установи (СІЗО) в присутності засудженого, стосовно якого розглядається це питання. Засідання комісії проводяться не менше двох разів на місяць.
Рішення комісії ухвалюється простою більшістю голосів членів комісії, присутніх на її засіданні. У разі рівного розподілу голосів голос голови комісії є вирішальним (п.6.4 Інструкції).
Засідання комісії оформлюється протоколом, який підписується головою та секретарем комісії. До протоколу комісії вносяться дані про те, які посадові особи були присутні на її засіданні, прізвище, ім`я та по батькові засудженої особи, за якими статтями  Кримінального кодексу України  вона засуджена, строк покарання та його початок, кількість попередніх судимостей, яка частина строку покарання відбута, дані про поведінку засудженого в період відбування покарання, прізвище та посада особи, яка ці відомості доповіла, результати голосування, а у разі прийняття рішення про відмову у застосуванні до засудженого положень статей  81,82,  107 Кримінального кодексу України  зазначаються підстави відмови. Рішення комісії оголошується засудженому під особистий підпис на витязі з протоколу, який долучається до його особової справи (п.6.5 Інструкції).
Таким чином, комісія Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" з розгляду питань щодо застосування до осіб позбавлених волі умовно-дострокового звільнення, заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, та зміни умов тримання наділена виключним правом щодо застосування до засуджених осіб, які відбувають покарання у цій колонії пільг, передбачених  КВК України. При цьому, для комісії не встановлено обов`язку зазначати у витязі із протоколу її засідання докладних мотивів ухвалення нею того чи іншого рішення. У разі якщо таке рішення є несприятливим для особи зазначаються лише підстави для відмови.
Частиною першою  статті 101 КВК України  передбачено, що засуджені, які стають на шлях виправлення, переводяться із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки  після фактичного відбуття не менше половини призначеного судом строку покарання.
На підставі системного аналізу наведених вище приписів нормативно-правових актів можна дійти висновку, що переведення засудженого із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки проводиться за наявності двох умов: по перше, відбуття не менше половини призначеного судом строку покарання (об`єктивна умова); по друге, засуджений стає на шлях виправлення (суб`єктивна умова). Відсутність встановлення однієї з наведених умов може бути підставою для відмови у переведені засудженого в колонію меншого рівня безпеки.
У справі встановлено, що рішенням Міжрегіональної комісії Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації від 29.12.2018 оформленого протоколом витягом з протоколу №31/1.30 ОСОБА_1 визначено для відбування покарання виправну колонію максимального рівня безпеки з відбуттям покарання в звичайних жилих приміщеннях максимального рівня безпеки
З 25.01.2019 позивач відбуває покарання в Державній установі  «Городищенська виправна колонія (№ 96)»  максимального рівня безпеки в звичайних жилих приміщеннях.
Згідно з характеристикою позивача, наданою йому адміністрацією установи виконання покарань, початок строку відбування кримінального покарання   - 11.12.2018, кінець строку відбування кримінального покарання  - 08.11.2023. Формальна дата настання зміни умов тримання згідно зі  статтею 101 КВК України  - 08.05.2021.
Таким чином, станом на дату ухвалення комісією відповідача спірного рішення (26.05.2021) позивач відбув половину призначеного судом покарання.
Отже, перша об`єктивна умова щодо переведення засудженого із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки, дотримана.
При цьому, вирішальним є не лише факт відбуття половини строку покарання, а те, що засуджений на день внесення розгляду такого питання дійсно став на шлях виправлення.
Разом з тим, рішенням комісії Державної установи  «Городищенська виправна колонія (№96)»  з розгляду питань щодо застосування до осіб позбавлених волі умовно-дострокового звільнення, заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, та зміни умов тримання, оформленим протоколом №13 від 26.05.2021 року, відмовлено ОСОБА_1 у зміні умов тримання шляхом переведення позивача до колонії іншого рівня безпеки, як такому, що не стає на шлях виправлення. Всі члени комісії проголосували одноголосно.
Порушень процедури ухвалення вказаного рішення позивачем у заявах по суті не зазначено, а судом не встановлено.
Підставою для відмови став висновок членів комісії про те, що засуджений не стає на шлях виправлення.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що стаття 101 КВК України   не є імперативною нормою в частині обов`язкового застосування установою наведеної вище пільги. За комісією установи виконання покарань залишається право на власний розсуд вирішувати питання про можливість надання такої пільги щодо кожного засудженого індивідуально.
При цьому, на переконання апеляційного суду, для застосування такої пільги, як переведення засуджених із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки позитивні характеристики поведінки засудженого за час відбування покарання повинні переважати над негативними. У протилежному випадку неможливо обґрунтовано вважати, що засуджений за час відбування покарання став на шлях виправлення.
Зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що в особистості позивача за час відбування покарання сталися позитивні зміни, які зумовлюють його готовність до самокерованої правослухняної поведінки, однак це не було взято до уваги комісією відповідача.
Зокрема, зазначено, що ОСОБА_1 визнав вину у скоєному злочині, міру призначеного судом покарання вважає справедливою, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин із представниками адміністрації установи виконання покарань та іншими особами, які відвідують установу, працевлаштований в господарській обслузі установи  робітником їдальні, поставлені перед ним завдання виконує, виконавчі листи про стягнення з нього коштів до установи не надходили, бере участь у програмі диференційованого виховного впливу на засуджених за напрямком «правова освіта», а також підтримує соціально-корисні зв`язки з рідними, отримує від них посилки, користувався побаченнями, що зазначено у його характеристиці.
Разом з тим, в ході судового розгляду справи встановлено, що на противагу позитивним якостям особистості засудженого у його характеристиці вказано і ряд негативних якостей, а саме те, що: ОСОБА_1 за рисами характеру запальний і піддається впливу, на зауваження реагує агресивно, часто погрожує написанням скарг до різного роду правоохоронних органів для створення проблем для адміністрації, намагається тиснути на персонал установи, зовнішній вигляд не завжди охайний, неодноразово отримував ряд усних зауважень, щодо неналежного зовнішнього вигляду.  Також не завжди утримує в чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку. До виконання робіт із самообслуговування ставиться критично, намагається виконувати роботи з обслуговування інших засуджених. До виконання робіт з благоустрою установи ставиться безвідповідально, не розуміє необхідність у їх виконанні. Перебуває на профілактичному обліку в установі як особа «схильна до вживання та розповсюдження наркотичних та одурманюючих речовин».
Також судом встановлено, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 25.01.2018 у справі №522/3167/17 позивач визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ч.2 ст.  311, ч.3 ст.  311, ч.2 ст.  307, ч.3 ст.  307 Кримінального кодексу України.
Злочини, за які позивач на даний час відбуває покарання, згідно з  розділом 13 Кримінального кодексу України  віднесені до кримінальних правопорушень у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів і безпосередньо пов`язані зі зберіганням і розповсюдженням (збутом) ним наркотичних засобів шляхом «закладок».
Вказане дає підстави для висновку, що постановлення ОСОБА_1 на облік, як особу схильну до вживання, зберігання та розповсюдження наркотичних та інших одурманюючих речовин, або їх аналогів не носить формальний характер, як зазначено в позовній заяві та апеляційній скарзі, а зумовлено об`єктивним аналізом посадовими особами колонії його особової справи, зокрема, вироку суду. Також колегія суддів апеляційного суду враховує, що рішення про постановлення ОСОБА_1 на такий облік є чинним і не скасованим. 
Крім того, у характеристиці позивача від 04.05.2021 зазначено, що він за час відбування покарання в установі проявив схильність до зберігання заборонених до використання в колонії предметів та ним не були дотриманні норми, які визначають порядок та умови відбування покарання.
Зокрема, відповідно до рапорту посадових осіб колонії скерованих начальнику установи позивач 11.11.2019 порушив порядок відбування покарання, не виконавши загальну команду «Підйом». За цей проступок адміністрацією установи виконання покарань було видано висновок від 21.11.2019, у якому з засудженим було вирішено провести бесіду профілактичного характеру
Відповідно до довідки про наявність заохочень та стягнень у засудженого ОСОБА_1 від 04.05.2021, за час перебування у колонії до позивача застосовувалось два заохочення за сумлінне ставлення до праці у виді подяки від 09.01.2020 та 08.01.2021 зняття раніше накладеного стягнення.
Разом з тим, 19.11.2020 на позивача було накладено дисциплінарне стягнення у виді суворої догани за порушення встановленого порядку відбування покарання, а саме: за зберігання забороненого предмета  мобільного телефона.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що однією із обов`язкових умов для прийняття рішення про зміну умов тримання засудженого є доведення сумлінною поведінкою і ставленням до праці того, що він став на шлях виправлення.
Під сумлінною поведінкою засудженого слід розуміти зразкове дотримання вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, відсутність порушень дисципліни, товариське ставлення до інших засуджених, а під сумлінним ставленням до праці - участь у суспільно корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.
Дотримання правил поведінки, які передбачені для засуджених, є обов`язком, а не правом засудженого і вирішальне значення має саме активна діяльність засудженого, який своєю поведінкою, системою вчинків доводить, що виправився і заслуговує на зміну умов його тримання, а не його утримання від неправомірної поведінки.
У свою чергу комісія є колегіальним органом, а рішення на ній приймаються шляхом голосування членів комісії після оцінки комісією всіх обставин, які мають значення для його прийняття. Засідання комісії оформлюється протоколом. Інструкція, яка регулює діяльність комісії, не обмежує права членів комісії на голосування за те чи інше рішення. Остаточне рішення комісії визначається шляхом підрахунку голосів її членів і ухвалюється простою більшістю голосів членів комісії, присутніх на її засіданні.
Колегія суддів апеляційного суду наголошує, що вказана вище інструкція зобов`язує членів комісії наводити лише підставу для відмови у прийнятті певного рішення без деталізації мотивів його прийняття, що було дотримано відповідачем.
Аналізуючи фактичні обставини справи у сукупності з наведеними вище приписами нормативно-правових актів, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з аналізу характеристики позивача і довідки про наявність у нього заохочень і стягнень неможливо дійти беззаперечного висновку про, те що він став на шлях виправлення, оскільки він неодноразово допускав порушення встановленого режиму відбування покарань, безвідповідально ставиться до суспільно корисної праці з благоустрою колонії, перебуває на обліках, як особа схильна до зберігання заборонених до використання в колонії предметів та до вживання і розповсюдження наркотичних та одурманюючих речовин. Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що комісією відповідача обґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 у зміні умов тримання шляхом переведення позивача до колонії іншого рівня безпеки у зв`язку з тим, що він не став на шлях виправлення.
Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове. 
Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі №460/12779/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	М. А. Пліш