ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2022 року	Львів	Справа № 140/9469/21 пров. № А/857/23108/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Большакової О.О., Гінди О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу   Волинського окружного адміністративного суду   від 28 вересня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Головного управління Національної поліції у Волинській області    про скасування наказу, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Димарчук Т.М., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

02 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Головного управління Національної поліції у Волинській області, в якому просила: скасувати наказ Ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області від 15 лютого 2016 року № 3 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ України в запас ЗСУ; поновити її на посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Луцького міського відділу УМВС України у Волинській області; зобов`язати Головне управління Національної поліції у Волинській області розглянути рапорт про прийом на службу в поліцію; в порядку статті 382 КАС України зобов`язати відповідачів подати у встановлений судом строк   звіт про виконання судового рішення; призначити у справі судову почеркознавчу експертизу.
На обгрунтування позовних вимог зазначає, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 22 січня 2016 року у справі № 803/3931/15, яка набрала законної сили, її поновлено на службі в органах внутрішніх справ (далі – ОВС). У подальшому, пунктом 1 наказу голови ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області від 15 лютого 2016 року № 3 о/с ОСОБА_1 поновлено на службі в ОВС, а пунктом 2 цього ж наказу – звільнено зі служби в ОВС з 06 листопада 2015 року. Вважає своє звільнення протиправним, так як фактично рішення суду виконане не було, оскільки на посаді вона не перебувала.
Разом із позовною заявою позивач подала клопотання про поновлення строку звернення до суду, у якому вказала, що у 2016 році втратила виконавчий лист разом з постановою Волинського окружного адміністративного суду від 22 січня 2016 року у справі № 803/3991/15, які випадково залишила в УКЗ ГУНП у Волинській області. Зазначила, що в силу народження двох дітей (25 березня 2016 року та 16 вересня 2019 року), потреби їх постійного догляду і лікування, не мала часу та змоги з`ясувати стан виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 січня 2016 року у справі № 803/3991/15. У липні 2021 року вирішила з`ясувати стан виконання рішення суду, у зв`язку із чим звернулась із заявою до Волинського окружного адміністративного суду про видачу дубліката виконавчого листа. Вказала, що під час розгляду її заяви у судовому засіданні 04 серпня 2021 року їй були надані для ознайомлення документи, з яких вона дізналася, що пунктом 1 наказу голови ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області від 15 лютого 2016 року № 3 о/с її було поновлено на службі в ОВС, а пунктом 2 цього ж наказу – звільнено зі служби в ОВС з 06 листопада 2015 року.
22 вересня 2021 року на адресу Волинського окружного адміністративного суду надійшло клопотання представника ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з пропущенням встановленого строку звернення до суду. У клопотанні зазначено, що копію оскаржуваного наказу отримано особисто позивачем 01 березня 2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у поновленні строку звернення до суду в даній адміністративній справі. Клопотання представника відповідача – Ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області про залишення позовної заяви без розгляду задоволено. Позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області, Головного управління Національної поліції у Волинській області про скасування наказу, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити дії,   залишено без розгляду. 
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, встановлений частиною 5 статті 122 КАС України, оскільки перебіг місячного строку звернення до суду з цим позовом розпочався 01 березня 2016 року, з моменту ознайомлення з наказом про звільнення від 15 лютого 2016 року № 3 о/с, і ним не подано належних доказів на підтвердження існування обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач пропустила строк звернення до суду з цим позовом, оскільки звернення в суд за видачею виконавчого листа та ознайомлення з матеріалами справи   позивачем 04 серпня 2021 року   не змінює моменту, з якого позивач дізналася (чи повинна була дізнатися)   про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почала вчиняти дії щодо реалізації своїх прав   і ця дата жодним чином не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.
Не погодившись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції порушено ст. 167 КАС України, якою встановлені загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення та ч. 9 ст. 79 КАС України, за приписами якої копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Вказує, що повідомлення про вручення з нібито її особистим підписом є тим доказом, який можливо дослідити лише після проведення почеркознавчої (графологічної) експертизи, про що нею було зазначено в позовній заяві клопотанням. Звертає увагу, що пропустила місячний строк звернення до суду, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України, але з причин незалежних від її волі, у зв`язку з вагітністю, материнством, перебуванням на лікарняному по догляду за дитиною. Вказує, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що заява позивача від 13 липня 2021 року про видачу дублікату виконавчого листа у справі № 803/3931/15 по суті судом не розглядалась, оскільки ухвалою суду (винесеною у письмовому провадженні) від 04 серпня 2021 року залишена без розгляду, стверджує, що саме в судовому засіданні на вимогу судді написала заяву про залишення позову без розгляду та дізналась про зміст оскаржуваного наказу.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, постановою Волинського окружного адміністративного суду від 22 січня 2016 року у справі № 803/3931/15 визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області № 322 о/с від 05.11.2015 року «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 з посади дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів Луцького міського відділу з 06.11.2015 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів Луцького міського відділу з 06.11.2015 року. 
У резолютивній частині вищевказаної постанови зазначено, що постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів Луцького міського відділу з 06 листопада 2015 року підлягає до негайного виконання.
Наказом УМВС України у Волинській області від 15 лютого 2016 року № 3 о/с  скасовано наказ УМВС у Волинській області від 05 листопада 2015 року № 322 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справа за п. 64 «г» (через скорочення штатів») Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України  лейтенанта міліції ОСОБА_1 , дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Луцького міського відділу. Поновлено лейтенанта міліції ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Луцького міського відділу, з 06 листопада 2015 року. Згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів) лейтенанта міліції ОСОБА_1 , дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Луцького міського відділу, з 06 листопада 2015 року (а.с.20).
В день видачі оскаржуваного наказу Управлінням МВС України у Волинській області, на адресу позивача направлено лист від 15 лютого 2016 року № 244/01/12/1-2016 з повідомленням про звільнення зі служби в органах внутрішніх справ та про необхідність прибуття в управління кадрового забезпечення ГУНП та додано витяг з наказу від 15 лютого 2016 року № 3 о/с, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 4301803757792, який отримано особисто позивачем 01 березня 2016 року (а.с. 26-27).
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про пропущення позивачем передбаченого законом строку звернення до суду та відсутність поважних причин його пропуску.
Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно із ч. 1 ст. 118 КАС України процесуальні строки – це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені – встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місяний строк.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені ст. 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З вищенаведених норм слідує, що строк звернення до адміністративного суду – це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Відтак, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
З матеріалів справи слідує, що позовні вимоги у даному спорі стосуються скасування наказу Ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області від 15 лютого 2016 року № 3 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ України в запас ЗСУ, який слугував підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у даному випадку застосуванню підлягає місячний строк звернення до суду, визначений частиною 5 статті 122 КАС України, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач звернулася до суду з цим позовом засобами поштового зв`язку 02 вересня 2021 року. При цьому позовні вимоги заявлені поза межами місячного строку звернення до суду.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі “Креуз проти Польщі” “право на суд” не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами.
Статтею 44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).
Наведеною правовою нормою Кодексу адміністративного судочинства України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом.
Для цього позивач, як особа, зацікавлена у виконанні рішення, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк звернення до суду.
Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку з поважних причин.
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Колегія суддів зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Із  матеріалів справи слідує, що лист Управління МВС України у Волинській області   від 15 лютого 2016 року № 244/01/12/1-2016 з повідомленням про звільнення    ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ та про необхідність прибуття в управління кадрового забезпечення ГУНП, а також витяг з наказу від 15 лютого 2016 року № 3 о/с, надісланий за адресою реєстрації позивача: АДРЕСА_1 , позивач особисто отримала 01 березня 2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 4301803757792   (а.с. 26-27).
Щодо доводів скаржника про те, що повідомлення про вручення з нібито її особистим підписом є тим доказом, який можливо дослідити лише після проведення почеркознавчої (графологічної) експертизи, про що нею було зазначено в позовній заяві клопотанням, то такі не змінюють моменту, з якого позивач дізналася (чи повинна була дізнатися)  про порушення своїх прав. 
Позивач, будучи заінтересована в її поновленні на роботі, повинна була цікавитись станом виконання постанови Волинського окружного адміністративного суду від 22 січня 2016 року у справі № 803/3931/15, про яку їй було відомо з січня 2016 року
Відтак, колегія суддів вважає, що непоінформованість позивача про порушення своїх прав через байдуже ставлення до них або небажання дізнатися (пройшло понад п`ять років з дня винесення оскаржуваного наказу) не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Доводи апеляційної скарги щодо помилкових висновків суду першої інстанції про те, що заява позивача від 13 липня 2021 року про видачу дублікату виконавчого листа у справі № 803/3931/15 по суті судом не розглядалась, оскільки ухвалою суду (винесеною у письмовому провадженні) від 04 серпня 2021 року залишена без розгляду, оскільки саме в судовому засіданні на вимогу судді написала заяву про залишення позову без розгляду та дізналась про зміст оскаржуваного наказу, не підтвердженні жодними належними доказами, а тому не беруться судом апеляційної інстанції до уваги.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, оскільки така подані з пропуском строку, встановленого статтею 122 КАС України.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 312, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 140/9469/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	О. М. Гінда  	
Повне судове рішення складено 03 березня 2022 року.