Дата документу 24.12.2021 Справа № 337/5215/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Справа № 22-ц/807/4054/21                                        Головуючий у 1-й інстанції: Салтан Л.Г.
Є.У.№ 337/5215/21                                                 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 року                                                      м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
                        Дашковської А.В., 
розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Завод металоконструкцій Укрсталь Запоріжжя» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнював. Зазначав, що з 24.07.2012 по 02.03.3021 працював електрозварником в ПрАТ «Завод металоконструкцій Укрсталь Запоріжжя». На порушення вимог ст.116 КЗпП України і ст.24 Закону України «Про оплату праці» в день звільнення остаточний розрахунок з ним не проведений, заборгованість становить 16 378,20 грн.. Посилаючись на вказані обставини, просив про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Під час перебування справи у суді першої інстанції 01.10.2021 відповідач виплатив ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати, у зв`язку з чим останній уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з роботодавця середній заробіток за 145 днів затримки розрахунку при звільненні за період з 03.03.2021 по 30.09.2021 у сумі 51 638, 85 грн. та відшкодувати судові витрати.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року відмовлено у задоволені позову.
Судове рішення мотивовано тим, що позивачем пропущений встановлений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду за захистом свого порушеного права. 
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 зазначив про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що остаточний розрахунок з ним був проведений відповідачем у жовтні 2021 року – коли справа вже перебувала в провадженні суду, а отже висновки суду про пропуск строку звернення до суду є такими, що не ґрунтуються на законі і суперечать зібраним у справі доказам. 
Копія апеляційної скарги і ухвала про відкриття апеляційного провадження отримані відповідачем 01.12.2021. Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті  369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд  здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.
Встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював електрозварником на автоматичних та напівавтоматичних машинах 4 розряду на заводі металоконструкцій « Укрсталь Запоріжжя» з 24.07.2012 по 02.03.2021 року (а.с.9).
В день звільнення з роботи на порушення вимог ст.116 КЗпП України остаточний розрахунок з ОСОБА_1 не проведений, заборгованість із заробітної плати становила 4 місяці у загальному розмірі 16 378, 20 грн., у зв`язку із чим 15.09.2021 останній звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Фактично роботодавець розрахувався з працівником 01.10.2021, після відкриття провадження у справі. 
Статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Аналогічні положення передбачені в ст. 21 Закону України «Про оплату праці».
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 
Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. 
Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Зважаючи на те, що остаточний розрахунок з працівником проведений 01.10.2021, а з відповідним позовом до суду працівник звернувся 15.09.2021, тобто до початку відліку строку позовної давності, висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставними.
За обставинами справи кількість днів затримки розрахунку про звільненні за період з 02.03.2021 по 01.10.2021 становить 145 робочих днів.
Середньоденний заробіток позивача, визначений у відповідності до п.3 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 становив 356, 13 грн., що не оспорювало ся відповідачем у суді і підтверджується відповідними письмовими доказами.
Отже, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні становить 51 638, 85 грн. ( 356, 13 грн. х 145 днів = 51 638, 85 грн.). 
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, суд враховує розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Справедливість та добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Частиною 3 статті 13 ЦК України також встановлено недопустимість дій особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, зазначено, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Враховуючи вищевикладені висновки Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, та встановлені обставини справи колегія суддів з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 16 300 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
На підставі зазначеного, рішення суду першої інстанції згідно з п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню та прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 908,00 гривень, а при подачі апеляційної скарги – 1362,00 гривень.
З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 , підлягають частковому задоволенню та відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що розмір компенсації судового збору ОСОБА_1 за рахунок ПАТ «Завод металоконструкцій Укрсталь Запоріжжя» становить 716,50 гривень.
Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021  у цій справі скасувати та ухвалити нове – про часткове задоволення позову.
Стягнути з ПАТ «Завод металоконструкцій Укрсталь Запоріжжя» (ЄДРПОУ 05402588, м.Запоріжжя, Заводський район) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16300,00 гривень ( шістнадцять тисяч триста гривень 00 копійок).
Стягнути з ПАТ «Завод металоконструкцій Укрсталь Запоріжжя» (ЄДРПОУ 05402588, м.Запоріжжя, Заводський район) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 716,50 гривень ( сімсот шістнадцять гривень 50 копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Головуючий: І.В. Кочеткова
Судді: А.В. Дашковська
О.М. Кримська