ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2022 року	Львів	Справа № 380/1305/21 пров. № А/857/20648/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Ніколіна В.В., Пліша М.А.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року (головуючий суддя: Сасевич О.М., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) про зобов`язання вчинити певні дії,- 
встановив:
ОСОБА_1 , 25.01.2021, через засоби поштового зв`язку, звернувся до суду з позовом, в якому, просив: - визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплату йому індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби та невиплату заборгованості із індексації грошового забезпечення, компенсації за неотримане речове майно та компенсації за невикористану додаткову відпустку на день звільнення з військової служби; - зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із 19.06.2018 по день фактичного розрахунку 22.12.2020 за весь період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100; - зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки такої виплати по день її фактичної виплати.
Обґрунтовує позов тим, що йому з порушенням встановленого законодавством строку повного розрахунку військовослужбовців при звільнені з військової служби було виплачено грошове забезпечення та компенсаційні виплати, право на які він набув у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби. Вважає, що у позивача виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення), а також на компенсацію втрати частини доходів по день її фактичної виплати. 
Протокольною ухвалою від 20.05.2021, суд першої інстанції допустив заміну відповідача у справі ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) на його правонаступника ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року позов задоволено. 
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 (військової частини НОМЕР_2 ) щодо непроведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.06.2018 (наступний день після дня виключення зі списків особового складу) по 22.12.2020 (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні) обрахований, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати індексації грошового забезпечення за період з 19.06.2018 по 22.12.2020.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає таке необґрунтованим, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги покликається на те, що позивач виключений зі списків особового складу військової частини 18.06.2018. Виплата індексації здійснена позивачу 23.12.2020, в той час як з позовом він звернувся до суду лише у лютому 2021 року. Вказує, що військова служба віднесена законодавцем до публічної служби, проте військовослужбовець, який проходить військову службу не перебуває у трудових правовідносинах із військовою частиною. Правовідносини, які виникають у зв`язку із проходженням такої служби врегульовані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», відтак військова частина НОМЕР_2 не повинна нести відповідальність за статтею 117 КЗпП України внаслідок відсутності у нього статусу власника (роботодавця) або уповноваженої ним особи. 
Крім цього, вказує, що оскільки нарахування та виплати індексації грошового забезпечення відбувається в одному розрахунковому періоді, підстави для нарахування і виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у військової частини відсутні.
Позивач, 18.01.2022 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом у Мостиському прикордонному загоні.
Згідно з витягом з наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України по особовому складу № 162-ос від 18.06.2018 прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби І категорії 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби Краківець І категорії (тип Б), звільненого у запас на пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням підпункту «ї» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону та підпункту «б» ч. 2 ст. 26 Закону, виключено зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення з 18.06.2018.
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 по 2018 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, позивач звернувся до суду з приводу нарахування та виплати йому компенсації за невикористану додаткову відпустку, виходячи з місячного розміру грошового забезпечення, право на отримання якого мав позивач відповідно до чинного законодавства на день звільнення з військової служби.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.09.2020 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 на день звільнення - 18.06.2018, компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2018 роки. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 18.06.2018.
Із архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення та інформації, наданої Мостиським прикордонним загоном, встановлено, що у період з липня 2015 року до часу звільнення із військової служби, позивачу не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення.
Крім того, виплату заборгованості компенсації за неотримане речове майно у сумі 27581,47 грн. здійснено 26.10.2018, виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку здійснено на виконання судового рішення 13.11.2020.
Мостиським прикордонним загоном 23.12.2020 виплачено індексацію грошового забезпечення, з урахуванням утримання військового збору, у розмірі 21248, 23 грн.
Позивач вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що з  метою ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача основні позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 (військової частини НОМЕР_2 ) щодо невчинення дій із своєчасного розрахунку у зв`язку із звільненням позивача та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.06.2018 по 22.12.2020 року із одночасною компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати індексації грошового забезпечення за період з 19.06.2018 по 22.12.2020 року.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Стаття 117 КЗпП України передбачає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.  
Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовами застосування частини першої      статті 117 КЗпП України  є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення тощо) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані  КЗпП України.
З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи      КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи  КЗпП України.
Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що незважаючи на те, що індексації грошового забезпечення компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, компенсації за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення, проте, передбачена    статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. 
Тобто, вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретних видів виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. 
Аналогічна правова позиція у подібних спірних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 13 лютого 2020 року справа № 809/698/16, від 09 липня 2020 року справа № 320/6659/18.
Таким чином, покликання апелянта на те, що вказані виплати не є складовими грошового забезпечення, не може бути підставою відмови у виплаті позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Отже, не проведення з вини Мостиського прикордонного загону вказаних виплат у день виключення позивача зі списків особового складу (18.06.2018) є підставою для відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що при визначенні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, такий розраховується за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим    постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Щодо строку звернення до суду з цим позовом, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Частина друга статті 233 КЗпП України передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
В аспекті спірних правовідносин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а положення частини другої статті 233 КЗпП України стосуються виключно звернення до суду без обмеження будь-яким строком з позовом про стягнення саме заробітної плати.
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012.
У цьому Рішенні Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116,  117,   237-1  цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а середній заробіток стягується за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Тобто, у цій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 1.380.2019.003695.
Враховуючи те, що ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_2 ) виплату позивачу індексації грошового забезпечення було здійснено 23.12.2020, тобто остаточний розрахунок при звільненні, а тому строк звернення позивача до суду слід обраховувати з цієї дати.
Позивач звернувся до суду першої інстанції з розглядуваним позовом, через засоби поштового зв`язку - 25.01.2021 (а. с. 36),  а тому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не пропущено місячний строк звернення до суду з цим позовом, оскільки у випадку, коли останній день строку припадає на неробочий день, днем закінчення строку вважається перший наступний за ним робочий день (ч. 6 ст. 120 КАС України).
Стосовно виплати компенсації втрати частини доходів, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані  Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ  (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі - Порядок № 159).
Згідно зі ст. ст.  1,  2 Закону № 2050-ІІІ  підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. 
Під доходами у цьому  Законі  слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: 
- пенсії;
- соціальні виплати;
- стипендії;
- заробітна плата (грошове забезпечення);
- та інші.
Згідно з п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159  (далі - Порядок № 159)    компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Пунктом 4 Порядку № 159 передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Проаналізувавши вищенаведені правові норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої  ст. 2 Закону № 2050-ІІІ  та Порядком № 159, компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).
Крім цього, виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки несвоєчасна виплата сум індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби відбулась у зв`язку з неправомірними діями Мостиського прикордонного загону, тобто з вини суб`єкта владних повноважень, який повинен здійснювати таку виплати, а тому позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити шляхом визнання протиправною бездіяльносі Мостиського прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) щодо невчинення дій із своєчасного розрахунку у зв`язку із звільненням позивача та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.06.2018 по 22.12.2020 із одночасною компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати індексації грошового забезпечення за період з 19.06.2018 по 22.12.2020.
Таким чином, апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –
постановив:
апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року у справі № 380/1305/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	М. А. Пліш