Справа № 451/1340/18                                Головуючий у 1 інстанції: Семенишин О.З. 
Провадження № 22-ц/811/2853/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Категорія:3

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.
секретаря: Іванової О.О.
за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3   на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 30 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок,-
       ВСТАНОВИЛА:
18 вересня 2018 року ОСОБА_3 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок.
У позовній заяві зазначає, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 , який був зареєстрований 10 серпня 1991 року. В шлюбі мають п`ятеро дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21 серпня 2017 року шлюб між нею та відповідачем розірваний. Судом установлено, що шлюбні стосунки між ними припинені у 2016 році, з даного часу вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Діти проживають з позивачем. Під час шлюбу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_9 , виданого Радехівською державною нотаріальною конторою Львівської області 04 березня 2010 року, прийняв спадщину, а саме: дерев`яний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,3 кв. м. Всією сім`єю вони проживали та проживають у гуртожитку у АДРЕСА_2 . Оскільки сім`я багатодітна, вони вирішили із чоловіком в селі Поздимир розібрати старий будинок, успадкований відповідачем, і на його місці побудувати новий будинок для всієї сім`ї. Рішенням сесії Поздимирської сільської ради від 19.05.2010 погоджено проект забудови, одноповерхового з мансардним поверхом, п`яти кімнатного житлового будинку, будівельний об`єм - 646,75 метри кубічних, площа забудови - 156,24 м кв., загальна площа - 253,47 м кв, житлова площа - 118,32 м кв. Всі сімейні кошти було вкладено у будівництво даного будинку. 05.09.2014 було видано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Фактично і це підтверджено документально будинок побудований заново із підведенням всіх комунікацій та індивідуального опалення. У зв`язку з тим, що відповідач відмовляється добровільно зареєструвати побудований спільно будинок у встановленому порядку та має намір продати будинок, вона змушена звернутися до суду. Просить визнати за нею, ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 , право спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 30 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок, відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що тривалий час перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті свого батька, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Зазначає, що суд встановивши факт значного збільшення вартості спадкового майна дійшов до необґрунтованого висновку, що позивачкою не надано доказів на підтвердження її внеску у переобладнання спірного будинку, що у розумінні ст.62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності. Звертає увагу, що помилковим є також висновок суду про те, що сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем на момент будівництва спірного майна не є підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю, оскільки суперечить вимогам ст. 60 СК України. 
Просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.
Судом встановлено наступні обставини справи.
ОСОБА_3 перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 , який був зареєстрований 10 серпня 1991 року. Під час шлюбу у них народилося п`ятеро дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
З копії посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого відповідно до Указу Президента України від 3 грудня 2015 року №676/2015, вбачається, що ОСОБА_3 присвоєно почесне звання «Мати-героїня» (а.с.109).
Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 працювала у період з 11 грудня 1990 року по 13 вересня 2006 року (а.с.110-111).
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21 серпня 2017 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірваний. Рішення набрало законної сили 10 вересня 2017 року.
Під час шлюбу ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_9 прийняв спадщину, а саме: дерев`яний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,3 кв.м, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим Радехівською державною нотаріальною конторою Львівської області 04 березня 2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №741.
Із копії Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 27.10.2010 Управлінням Держкомзему у Радехівському районі Львівської області на підставі рішення 2 сесії 22 скликання від 28.12.1994 та 24 сесії 5 скликання від 20.06.2010 Поздимирської сільської ради, та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011045900052, вбачається, що власником земельної ділянки, площею 0,1618 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, є ОСОБА_1 .
Рішенням сесії Поздимирської сільської ради від 19.05.2010 «Про надання дозволу на перебудову житлового будинку в межах закріпленої земельної ділянки» Поздимирська сільська рада вирішила громадянину ОСОБА_1 звернутися в Радехівський відділ ОП ЛОПВАТ для виготовлення будівельного паспорта на перебудову житлового будинку в межах закріпленої земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
15.05.2014 Відділом дозвільних процедур та ліцензування Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області Державної архітектурно-будівельної інспекції України зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт ЛВ №062141390690 з реконструкції індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , замовник - ОСОБА_1 (а.с.119).
05.09.2014 Інспекцією ДАБК у Львівській області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації - індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , замовник – ОСОБА_1 (а.с.120-122).
У запереченнях на позовну заяву відповідач стверджував, що усі покращення будинку та його побудова були зроблені вже після розірвання шлюбу, а тому зазначений будинок не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Суд при вирішенні вказаного спору виходив із того, що позивач за час перебування у шлюбі не працювала і знаходилась на повному утриманні відповідача та не довела факту істотного збільшення вартості майна внаслідок вкладення власних коштів або власної трудової діяльності.
Проте з таким висновком суду погодитись не можна.
Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Аналогічна норма міститься і в статті 60 СК України, яка вказує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18), зазначено, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, той з подружжя, хто порушує питання спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначений правовий висновок також викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18).
Згідно Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 17.06.2010, зареєстрованої 05.09.2014 Інспекцією ДАБК у Львівській області за №ЛВ142142480660, вважати закінчений будівництвом об`єкт на АДРЕСА_1 готовим до експлуатації. Загальна площа будівлі становить 246,5 кв. м. В декларації зазначено, що про початок виконання будівельних Інспекцію ДАБІ повідомлено 15.05.2014 та станом на день складання Декларації на об`єкті виконано всі передбачені будівельним паспортом обсяги робіт з дотриманням відповідних державних будівельних норм, стандартів і правил, обладнання встановлено згідно з актами про прийняття після випробування у визначеному порядку. Роботи з оздоблення фасадів та благоустрою території перенесено через несприятливі погодні умови (а.с. 122 зворот). 
З свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.03.2010 вбачається, що спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з житлового дерев`яного будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 67,3 кв.м.
Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого 20.02.2014 на ім`я ОСОБА_1 , загальна площа будинку складає 246,5 кв.м. та такий складається з першого поверху (житлова площа – 36,3 м.кв., допоміжна площа – 85,8 м.кв.) та мансардного поверху (житлова площа – 93,1 м.кв., допоміжна площа – 31,3 м.кв., загальна площа – 124,4 м.кв.).
З наведеного вбачається, що будівництво спірного будинку здійснювалося у період 15.05.2014 по 15.08.2014 (а.с. 121), загальна площа будинку збільшилась вдвічі, будівництво є закінченим та будинок фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, однак його не прийнято до експлуатації та не оформлено право власності на нього, що сторонами не заперечується. Доводи відповідача щодо неготовності будинку і неможливості його експлуатації подружжям станом на час перебування у шлюбі та здійснення покращень після розірвання шлюбу спростовуються, зокрема, і наведеними вище доказами.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за заверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 у справі №917/1739/17 (провадження 12-161гс19) та від 25 червня 2019 у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19).
Таким чином, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмету позову та/або обраного позивачем способу.
З позовної заяви вбачається, що звертаючись з даним позовом позивач, обґрунтовувала свої вимоги тим, що спірний будинок збудований подружжям за час перебування у шлюбі, і є спільною сумісною власністю подружжя, однак відповідач відмовляється його зареєструвати за подружжям та має намір його відчужити. 
Як зазначалося вище, діє презумпція спільності набуття у власність подружжям майна, якщо інше у належний спосіб не спростовано одним із них.
З висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові ВСУ від 08.11.2017, справа №6-1447цс17, слідує, що для застосування передбачених ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.
Враховуючи вищенаведені норми права та докази, на які посилаються сторони, колегія дійшла висновку, що спірне майно збудоване за час перебування сторін у шлюбі, їх спільного проживання, ведення спільного господарства в інтересах сім`ї. Суду не надано доказів, що спірний будинок був побудований за особисті кошти ОСОБА_1 , а тому з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя, зазначений будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції зазначених вимог закону та обставин справи не врахував.
Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, у зв`язку з чим рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_3   задовольнити частково.        
       Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 30 червня 2021 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок – задовольнити частково.
Визнати закінчений будівництвом об`єкт - житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
       Повний текст постанови складено:10.02.2022.

Головуючий 
       
Судді