Номер провадження: 22-ц/813/2455/22 
Номер справи місцевого суду: 509/486/20
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.04.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
          головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                               суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
                   при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
          переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Канікаєва Юрія Олеговича в інтересах ОСОБА_1   на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 лютого 2021 року у справі за позовом адвоката Орловського Олега Володимировича в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Чорноморської нотаріального округу Одеської області Слаєва Раїса Каримівна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, -
 
в с т а н о в и в:
 
30 січня 2020 року адвокат Орловський Олег Володимирович в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Чорноморської нотаріального округу Одеської області Слаєва Раїса Каримівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, який згодом 20 лютого 2020 року був уточнений, обґрунтовуючи вимоги тим, що 14 серпня 2019 року приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К. було посвідчено договори купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідно до яких  ОСОБА_1 було відчужено земельну ділянку (кадастровий номер: 5123782000:02:004:4478), площею 0,0101 га, з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, та дачний будинок, що розташований за  адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 288, 90 кв.м..
При цьому, у договорі купівлі-продажу будинку зазначено, що документами, які підтверджують право власності продавця на відчужуваний ним дачний будинок є: декларація про готовність до експлуатації об`єкта ОД181191850756, видана 04 липня  2019 року Департаментом ДАБІ в Одеській області, а право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 липня 2019 року – тобто раніше, ніж було зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що свідчить про незаконність реєстрації права власності.
Крім того, ухвалами Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.04.2019 року та від 17.04.2019 року у справі №509/1632/19  ОСОБА_1 та іншим особам заборонено проведення будівельних та ремонтних робіт на земельних ділянках, що знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1 , земельні ділянки 8 та АДРЕСА_2 , кадастрові, номери: 5123782000:02:004:4478 та 5123782000:02:004:4478.        
Відповідач, незважаючи на належне його сповіщення, у судові засідання
 не з`являвся.        
Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 жовтня 2019 року у справі №509/1632/19 було зобов`язано  ОСОБА_1 знести самовільно збудоване нерухоме майно за зазначеною вище адресою.
Таким чином, всупереч чинній забороні, встановленої судом, ОСОБА_1 здійснював будівництво будинку, завершив його та ввів у експлуатацію шляхом реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, а також уклав фіктивний договір купівлі-продажу з метою унеможливлення виконання рішення суду.
Крім того, у вказаній декларації ОСОБА_1 було зазначено недостовірні відомості, зокрема, щодо площі будинку, яка є значно більшою ніж 288 кв. м. (цей факт встановлено інспекторами ДАБІ під час перевірки у березні 2019 року), що, у свою чергу, є підставою для скасування цієї декларації.
Відповідач щодня перебуває у вказаному будинку та, безпосередньо керує робітниками, які здійснюють благоустрій території навколо будинку, що також свідчить про те, що договір купівлі-продажу є фіктивним правочином.
Одним з доказів на підтвердження факту здійснення ОСОБА_1 будівельних робіт всупереч забороні, встановленої судовим рішенням, є факт звернення ОСОБА_2 з цього приводу із заявою про вчинення відповідачем злочину, передбаченого ст. 382 КК України («Невиконання рішення суду») до Овідіопольського РВ ГУ національної поліції в Одеській області (копія додається), внаслідок чого ці відомості було внесено до ЄРДР.
Враховуючи, що рішення державного реєстратора за індексним номером 52281369 від 03.07.2019 року прийнято за підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта ОД181191850756, виданої 04.07.2019 року, яка містить недостовірні відомості на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, щодо якого, протиправно, необґрунтовано та всупереч забороні суду було зареєстровано декларацію, таке рішення та вчинені на його підставі в подальшому правочини є незаконними, такими, що підлягають скасуванню.
Посилаючись на ці обставини, представник позивача просить суд визнати недійсними та скасувати  
договір купівлі-продажу дачного будинку від 14.08.2019 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Раїсою Каримівною; 
договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер: 5123782000:02:004:4478) від 14.08.2019 року, укладений між  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Раїсою Каримівною;
встановити порядок виконання судового рішення про визнання недійсними та скасування договорів купівлі-продажу земельної ділянки та дачного будинку, у відповідності з яким рішення, що вступило в законну силу є підставою для скасування реєстрації права власності, зареєстрованого приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Раїсою Каримівною – номер запису про право власності: 32817424, дата державної реєстрації: 14.08.2019 року, час реєстрації: 15:27:24, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1866394451237.
14 квітня 2020 року відповідач ОСОБА_3 надала до суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечувала та просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин або дійсних намірів учасників, свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину. Однак, її ніхто в оману не вводив, кошти вона сплатила в повному обсязі на, що отримала розписку від ОСОБА_1 про отримання грошових коштів, ключів від будинку і оригіналів документів на будівлю та земельну ділянку. На теперішній час вона особисто користується і розпоряджається майном на власний розсуд без обмежень.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, причини неявки до суду не повідомив, про час і місце судового засідання був сповіщений належним чином.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечувала просила суд у задоволенні позову відмовити.
Третя особа, приватний нотаріус Чорноморської нотаріального округу Одеської області Слаєва Раїса Каримівна, в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 лютого   2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Чорноморської нотаріального округу Одеської області Слаєва Раїса Каримівна, про визнання недійсними правочинів задоволено частковою.
Суд визнав договір купівлі-продажу від 14 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , щодо дачного будинку, площею 288, 90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер 8,9, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Слаєвою Р.К., зареєстрований за №2515, недійсним. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Канікаєв Юрій Олегович в інтересах відповідача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
 На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», у виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого: 
Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 01 квітня 2022 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий  спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).
За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Однією із вимог чинності правочину є його спрямованість на реальне настання правових наслідків. Для фіктивності правочину має бути умисел обох сторін на його завідоме невиконання. Наміри невиконання такого правочину мають бути на стадії його вчинення (частина 1 статті 234 ЦК України).
Судом першої інстанції встановлено, що 14 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , був укладений договір купівлі-продажу дачного будинку, загальною площею 288,90 кв.м., житловою 250,50 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , №8,9,  посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Раїсою Каримівною, зареєстрований за №2515.
14 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0191 кв.м., з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Раїсою Каримівною, зареєстрований за №2518.
14 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0141 кв.м., з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Раїсою Каримівною, зареєстрований за №2512.
У договорі купівлі-продажу садового будинку зазначено, що документами, які підтверджують право власності продавця на відчужуваний ним дачний будинок є: декларація про готовність до експлуатації об`єкта ОД181191850756, видана 04.07.2019 року Департаментом ДАБІ в Одеській області, а право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.07.2019 року, тобто раніше, ніж було зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що свідчить про незаконність реєстрації права власності.
Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.10.2019 року у справі №509/1632/19 ОСОБА_1  було зобов`язано знести самовільно збудоване нерухоме майно за  зазначеною  вище  адресою.
Ухвалами Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.04.2019 року та від 17.04.2019 року у справі №509/1632/19 відповідачу ОСОБА_1 та іншим особам заборонено проведення будівельних та ремонтних робіт на земельних ділянках, що знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1 , земельні ділянки 8 та АДРЕСА_2 , кадастрові, номери: 5123782000:02:004:4478 та 5123782000:02:004:4478.
Будучі обізнаним про майбутні наслідки винесення судового рішення  по справі №509/1632/19, відповідач ОСОБА_1 здійснював будівництво будинку, завершив його та ввів у експлуатацію шляхом реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта.
Відповідно до наданих позивачем пояснень відповідач щодня перебуває у вказаному будинку та, безпосередньо керує робітниками, які здійснюють благоустрій території навколо будинку. 
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що укладений договір купівлі-продажу дачного будинку від 14 серпня 2019 року не мав на меті реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним. Фактично дачний будинок не перейшов у користування ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 і в подальшому користується та володіє дачним будинком. Відчужуючи нерухоме майно іншій особі ОСОБА_1 був обізнаний  про знаходження в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області цивільної справи за позовом до нього про знесення самочинного будинку, тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом знесення самочинно збудовану будівлю за власний рахунок, отже оспорюваний правочин є фіктивним. 
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для  пункту  1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як  вимога надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки  у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип,  пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у  рішеннях  судів  та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави,  на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6  Конвенції  зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді  на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування  рішення,  може  бути різною  в залежності від характеру рішення (див. рішення у  справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A,  п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,  орган влади зобов`язаний виправдати свої  дії, навівши  обґрунтування  своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення  обґрунтованого   рішення  полягає  в  тому,  щоб продемонструвати  сторонам,  що  вони  були  почуті.  Крім   того, вмотивоване рішення дає стороні  можливість оскаржити його та отримати його  перегляд вищестоящою  інстанцією.  Лише  за  умови винесення обґрунтованого  рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.  рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня       2001 року).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги   і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами  є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ані позивачем ОСОБА_2 , ані його представником, адвокатом Орловським О.В., не доведено належним чином підстави позову, а саме, що оспорюваний правочин від 14 серпня 2019 року щодо відчуження садового будинку у зв`язку із його укладенням порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, наявність умислу сторін правочину і те, що сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину.
В порушення положень пункту 3 частини 4 статті 265 ЦПК України суд першої інстанції у судовому рішенні не надав оцінки кожному аргументу, наведеному відповідачем   ОСОБА_3 .
Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідач ОСОБА_3 стверджувала, що основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин або дійсних намірів учасників, свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину. Однак, її ніхто в оману не вводив, кошти вона сплатила в повному обсязі на, що отримала розписку від ОСОБА_1 про отримання грошових коштів, ключів від будинку і оригіналів документів на будівлю та земельну ділянку. На теперішній час вона особисто користується і розпоряджається майном на власний розсуд без обмежень.
У пункті 5 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України, роз`яснив, що «відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину».
Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016р. №6-605цс16, згідно з якою: «правом на оскарження правочину наділена також особа, яка не була стороною правочину, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».
Згідно із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі  №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.
Вирішуючи аналогічне питання Верховний Суд у постанові від 05 вересня  2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зробив наступний правової висновок: «Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).
Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Аналіз статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного  судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».
Вирішуючи питання правомірності правочину Верховний Суд у постанові  від 20 березня 2019 року у справі №521/19976/16 (провадження №61-39392св18 виходив з наступного: «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 15 ЦК України,  які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з`ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду».
У пункті 24 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України, роз`яснив, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. 
Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний».
Апеляційним судом встановлено, що  оспорюваний правочин був укладений у відповідності до вимог діючого законодавства, волевиявлення сторін правочину було направлено саме на укладення договору купівлі-продажу, на виконання цього договору було передано майно, тому такої правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. 
Наслідки визнання будівництва самочинним та його знесення, не можуть служити підставою для визнання правочину недійсним .
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року  у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення та правової висновок Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_2 не доведено належним чином підстави визнання правочину недійсним, передбачені ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України, позивач не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу від 14 серпня 2019 року й цим правочином жодним чином не могло бути порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси позивача, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України  його право не підлягає судовому захисту. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, вимоги ОСОБА_2 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статей 15, 16, 203, 215, 234 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про  відмову у задоволенні позову адвоката Орловського Олега Володимировича в інтересах ОСОБА_2 у повному обсязі.
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідач, ОСОБА_1 поніс та документально підтвердив сплату судового збору при подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції   в сумі 2 522,40 грн. (а.с. 182) а тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне присудити на користь  відповідача, з позивача  витрати по сплаті судового збору в сумі 2 522,40 грн..
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

 п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу адвоката Канікаєва Юрія Олеговича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову адвоката Орловського Олега Володимировича в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Чорноморської нотаріального округу Одеської області Слаєва Раїса Каримівна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, відмовити у повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП:  НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 ,  витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 2 522,40 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 01 квітня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік