10.01.22
22-ц/812/167/22

Єдиний унікальний номер судової справи: 484/3198/21
Провадження № 22-ц/812/167/22

Постанова 
Іменем України
10 січня 2022 року                         м. Миколаїв        Справа №484/3198/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Самчишиної Н.В.
суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Горенко Ю.В.,
за участю: 
-представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
-відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Папушею Анастасією Олегівною, на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2021 року, ухвалене в приміщенні того ж суду у складі судді Шикері І.А., повний текст якого складено 21 жовтня 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
встановив:

17 серпня 2021 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Філатова І.Л., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником вказаного житлового будинку на підставі договору дарування від 19 жовтня 2017 року, за яким будинок він отримав в дар від свого батька ОСОБА_4 .
У цьому будинку зареєстрована, але не проживає більше року, відповідачка ОСОБА_3 , яка вселилась в будинок та зареєструвалась за згодою батька позивача ОСОБА_4 , який був власником будинку на той час.
29 вересня 2020 року набрало законної сили рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 серпня 2020 року, яким розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу неповнолітні діти сторін залишились проживати з позивачем. На теперішній час ОСОБА_3 проживає окремо в будинку своїх батьків. 
Позивач вказував, що відповідачка добровільно покинула житловий будинок, ніхто перешкод у її перебуванні в будинку їй не чинив. Фактично з квітня 2020 року і на даний час, відповідачка у спірному житловому будинку не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, її особистих речей в будинку не має. Добровільно знятись з реєстрації ОСОБА_3 відмовляється. Внаслідок цього порушується право власності позивача, оскільки він не має змоги розпорядитися належним йому житловим будинком.
Посилаючись на зазначене, позивач просив задовольнити позов.
У відзиві на позовну заяву відповідачка зазначала, що з поважних причин припинила проживання в спірному будинку, а саме через протиправну поведінку позивача, скандалів в присутності дітей, застосуванні до неї фізичного насильства, що стало причиною розірвання шлюбу. У будинку залишились її речі та майно, які вони придбали з позивачем за час шлюбу. Також вказувала, що сам факт проживання у іншому житлі не є підставою для позбавлення її права користування спірним будинком. Зазначала, що посилання позивача на надмірне нарахування плати за комунальні послуги не відповідають дійсності та є надуманими, адже комунальні послуги сплачуються позивачем від кількості їх споживання і не залежать від кількості осіб, які проживають у будинку, до того ж вони обліковуються лічильниками. 
Посилаючись на те, що вона не має власного житла, а втрата її права на проживання у спірному будинку не буде відповідати вимогам ст. 8 Конвенції, просила відмовити у задоволенні позову.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що реєстрація відповідачки у спірному будинку була проведена відповідно до вимог чинного законодавства. До того ж, право користування вказаним житловим будинком надано відповідачці договором дарування житлового будинку та земельної ділянки від 25 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А., зареєстрованого у реєстрі за № 4705, який діє і на даний час. Посилання позивача на той факт, що він не має можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на думку суду, нічим не доведене і свідчить про його неприязне відношення до відповідачки, яка, до того ж, має право користування спірним житлом на підставі того самого договору, за яким до позивача перейшло право власності на це майно.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Папушу А.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не встановлення дійсних обставин справи, що призвело до постановлення необґрунтованого рішення, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. 
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачка не подала.
Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача та відповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду прийшла до такого.
Так, судом установлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 2006 року. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 25 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А., ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,0600 га, кадастровий номер: 4810400000:09:002:0012, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-9). Відповідно до п.2.1 Розділу 2 цього Договору, на вказану нерухомість відсутні права третіх осіб, в т.ч. малолітніх, неповнолітніх дітей (малолітні, неповнолітні діти відсутні взагалі), непрацездатних, недієздатних, обмежено дієздатних, зареєстрованих осіб, крім ОСОБА_3 , 1987 року народження (а.с.7 зворот).
Відповідачка, яка зареєстрована з 24 березня 2017 року, після набуття позивачем права власності на будинок, проживала в ньому, як його дружина. При вселенні відповідачки між сторонами була відсутня домовленість щодо умов її проживання.
Однак, спільне життя сторін не склалося, вони перестали знаходити порозуміння. Це призвело до того, що з липня 2020 року ОСОБА_3 змушена була змінити житло. Діти залишилися проживати з позивачем.
29 вересня 2020 року набрало законної сили рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 серпня 2020 року, яким розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 10).
Згідно довідок квартального комітету м. Первомайська № 7 від 15 червня 2021 року, відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 та упродовж року за місцем реєстрації не проживає (а.с.11,12). 
Відповідачка проживає в будинку своєї матері, за адресою: АДРЕСА_2 , що не заперечувалося сторонами.
Як пояснювала відповідачка у суді першої та апеляційній інстанції, між нею та відповідачем склалися конфліктні відносини, скандали в присутності неповнолітніх дітей, що унеможливлювало їх спільне проживання в одному будинку та стало підставою розірвання шлюбу і залишення нею житла не з власної волі.
Звертаючись до суду з позовом в серпні 2021 року, позивач посилався на те, що відповідач не проживає в спірному будинку без поважних причин більше одного року.
Встановлені обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 поселилася до жилого будинку, який належав батьку позивача, а в подальшому на праві власності позивачу ОСОБА_1 , у встановленому законом порядку, як член сім`ї останнього та набула право користування житлом відповідно до статті 156 ЖК України.
Згідно частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що відсутність ОСОБА_3 в спірному жилому будинку зумовлена тим, що між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_1 склалися неприязні стосунки, що унеможливлювало спільне проживання сторін в одному будинку.
Отже, відповідач у спірному будинку не проживає з причин, які не можна вважати неповажними, оскільки тимчасове проживання відповідача в іншому місці є наслідком уникнення вподальшому конфліктних ситуацій між нею та колишнім чоловіком.
Посилання позивача та письмові пояснення ОСОБА_7 про те, що відповідач добровільно забрала свої речі зі спірного будинку та пішла проживати до іншого житлового приміщення, у будинок своїх батьків, а також сама по собі довідка про не проживання відповідачки упродовж року від 15 червня 2021 року, підписана головою квартирного комітету та не сплата коштів за комунальні послуги, не можуть бути достатньою та беззаперечною підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Доказів щодо відсутності речей в будинку придбаних за час шлюбу з відповідачем, позивач суду не надав, хоча це є його обов`язком згідно приписів статей 12, 81 ЦПК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Матеріалами справи встановлено, що відповідач вселилася в спірний будинок та проживала в ньому як член сім`ї ОСОБА_1 . Весь час, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , спірний будинок був постійним місцем проживання сторін та їх дітей. Але починаючи з липня 2020 року відносини між сторонами погіршилися і відповідач була змушена змінити житло.
Приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів враховує також те, що відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
У постановах від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц (провадження № 61-16974св20), від 31 травня 2021 року у справі № 310/1912/19 (провадження № 61-3370св20), від 15 вересня 2021 року у справі № 643/2443/17 (провадження № 61-1731св20) Верховний Суд дійшов висновку про те, що у разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) згідно ст. 156 ЖК України не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Враховує колегія суддів також те, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи не доведена. При цьому порушення статті 8, статті 1 Першого протоколу Конвенції та недотримання балансу захисту права власності позивача не встановлено.
Таким чином суд першої інстанції при вирішенні спору правильно застосував вказані норми матеріального права та дійшов до обґрунтованого висновку про те, що право відповідачки на користування спірним будинком, до якого вона була вселена за згодою власника житла як член сім`ї власника та тривалий час проживала разом із чоловіком та дітьми, не припинилося у зв`язку із припиненням шлюбних відносин з ОСОБА_1 .
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди позивача з ними, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки районним судом, який їх обґрунтовано спростував.
За такого, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду інстанції на підставі положень статті 375 ЦПК України, слід залишити без змін.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Папушею Анастасією Олегівною, залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                        Н.В. Самчишина

Судді:                                                        П.П. Лисенко

       Т.В. Серебрякова

Повний текст судового рішення складено 11 січня 2022 року.