Справа № 304/1371/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

09 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.
з участю секретарки судових засідань Жганич К. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Перечинської міської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Перечинська районна державна адміністрація Закарпатської області, про вселення у квартиру, за апеляційною скаргою Перечинської міської ради Закарпатської області на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2021 року, ухвалене суддею Чепурновим В. О.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Перечинської міської ради Закарпатської області про вселення у квартиру.
Позов обґрунтований тим, що рішенням виконкому Перечинської міської ради за № 25 від 08.06.2012 йому, його дружині ОСОБА_2 та сину ОСОБА_3 було передано у приватну спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина померла. Згідно зі свідоцтв про право на спадщину за законом від 03.09.2020, він із сином отримали у спадщину за померлою ОСОБА_2 по 1/6 частці цієї квартири кожен, а відтак на теперішній час ця квартира в цілому належить йому та сину.
Зазначав, що раніше, у зв`язку з будівництвом ним власного окремого житла (в якому і проживає дотепер), він мав намір відчужити цю квартиру через райдержадміністрацію за 18 000 грн громадянам, які постраждали від повені. З цією метою він передав відповідній комісії РДА правовстановлюючі документи на спірну квартиру та ключі від неї, однак квартира так і не була продана і договір купівлі-продажі не укладено.
Як ним нещодавно з`ясувалося райдержадміністрація передала документи і ключі від цієї квартири міському голові, який незаконно вселив туди ОСОБА_4 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. Також за розпорядженням міського голови № 151/02-04 від 26.09.2019 КП «Комунальник» опечатано цю квартиру, а сам голова міської ради незаконно тримає у себе ключі від цієї квартири, чим створює йому із сином перешкоди в користуванні належною їм власністю.
Посилаючись на наведені обставини, просив суд зобов`язати Перечинську міську раду Закарпатської області скласти акт передачі йому квартири АДРЕСА_2 , віддати ключі від її вхідних дверей та вселити його в цю квартиру.
Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 18.12.2020, зокрема залучено до участі у цій справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Перечинську районну державну адміністрацію Закарпатської області.
Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 25.02.2021 позов ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано Перечинську міську раду Закарпатської області скласти акт передачі ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , віддати ключі від вхідних дверей квартири та вселити ОСОБА_1 у цю квартиру.
Стягнуто з Перечинської міської ради Закарпатської області на користь держави 908 грн судового збору.
Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду Перечинська міська рада Закарпатської області подала на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції належним чином не враховано розпорядження голови Перечинської РДА від 30.05.2001 № 145 «Про придбання житла», відповідно до якого, за рахунок одержаної з обласного бюджету субвенції, 18 000 грн були спрямовані на придбання для ОСОБА_5 і ОСОБА_4 (проживаючих в аварійному будинку внаслідок повені) житла від ОСОБА_1 , а також у повній мірі не враховано наявність укладеного між останнім і Перечинською РДА 01.06.2001 договору купівлі-продажу спірної квартири та акту її прийому-передачі. 
Зазначав апелянт і те, що факт продажу позивачем спірної квартири підтверджується і відомостями з його паспорту про зняття з реєстраційного обліку в цій квартирі ще від 09.12.2002, зверненням у 2009 році прокуратурою до суду з позовом про визнання права власності на цю квартиру за ОСОБА_5 і ОСОБА_4 . 
Посилалася міська рада і про невірно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, оскільки спірна квартира не перебуває на її балансі, а відтак це унеможливлює складення відповідного акту її прийому-передачі. До того ж, стороною (покупцем) договору купівлі-продажу квартири від 01.06.2001 є саме Перечинська РДА, яка в подальшому за актом прийому-передачі передала спірну квартиру ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , а відтак Перечинська міська рада, яка не є стороною зазначеного договору, не вправі укладати акт прийому-передачі квартири і вселяти в неї позивача. 
З огляду на наведене апелянт просив оскаржене рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

У судовому засіданні представники апелянта (відповідача) Перечинської міської ради Закарпатської області - Беца С.А. та ОСОБА_6 .З апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з підстав наведених у ній.

Позивач ОСОБА_1 та його представник-адвокат Деяк В.Ю. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, уважали її безпідставною і надуманою та просили оскаржене рішення місцевого суду залишити без змін.

Представник третьої особи Перечинської РДА в судове засідання не з`явився повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому його неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення позивача  ОСОБА_1 , представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження (наказу) Фонду комунального майна Перечинського району від 24.03.1994 № 7, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , його дружині ОСОБА_2 і сину ОСОБА_3 (а.с.146). 
Розпорядженням голови Перечинської районної державної адміністрації від 30.05.2001 № 145 «Про придбання житла» було вирішено придбати від ОСОБА_1 зазначену квартиру для сім`ї ОСОБА_5 (донька - ОСОБА_4 ), які проживають в аварійному будинку у АДРЕСА_3 , за рахунок одержаної з обласного бюджету субвенції у розмірі 18 000 грн (а.с.51, 52).
Як убачається з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 01.06.2001 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 продали за 18 000 грн Перечинській РДА квартиру АДРЕСА_1 (а.с.99, 100). Ця обставина заперечується позивачем.
Відповідно до акту без дати його складення і дати затвердження першим заступником голови державної адміністрації, комісія у складі представників райдержадміністрації передала ОСОБА_5 і ОСОБА_4 житлову квартиру АДРЕСА_1 (а.с.53,54).
У матеріалах справи є відсутні будь-які докази того, що на підставі вказаного договору купівлі-продажу від 01.06.2001 ця спірна квартира в подальшому була зареєстрована в установленому порядку за її покупцем Перечинською РДА або ж за ОСОБА_5 чи ОСОБА_4 . Водночас з архівної довідки Перечинської міської ради № Г-337/02-10 від 08.08.2019 видно, що в архіві РКП «Бюро технічної інвентаризації» в інвентарній справі наявні відомості про реєстрацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 24.03.1994, виданого Фондом комунального майна Перечинського району, за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та яка належить їм на праві спільної сумісної власності (а.с.145).
Як видно з дублікату свідоцтва на нерухоме майно від 11.12.2012, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Перечинської міської ради від 08.06.2012 № 25, то квартира  АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3  і ОСОБА_2  (а.с.3).
Зі свідоцтв про право на спадщину за законом від 03.09.2020 слідує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 успадкували по 1/6 частки кожен належної померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 частки у розмірі 1/3 квартири АДРЕСА_1 , що належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Перечинської міської ради від 11.12.2012 (а.с.5, 6).
Як убачається з повідомлення начальника КП «Комунальник» № 350 від 19.08.2020, квартира АДРЕСА_2 опечатана на підставі розпорядження Перечинського міського голови за № 151/02-04 від 26.09.2019 (а.с.9).
З акту обстеження квартири АДРЕСА_2 , затвердженого 26.09.2019 Перечинським міським головою, вбачається, що після вилучення й опису документів у цій квартирі комісією було опечатано квартиру, а папку з описаними документами та ключ від квартири залишено на зберіганні у сейфі Перечинського міського голови (а.с.38, 39).
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, актуальних станом на 06.11.2020, співвласниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.11, 12).
Отже, матеріалами справи підтверджено, що власниками спірної квартири є позивач ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 .
За змістом статей 15, 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі –Конвенція), яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, а відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України і джерелом права, закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Статтею 13 Конвенції закріплено фундаментальний принцип, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд із огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, а не ілюзорним (теоретичним), особа повинна мати чітку фактичну і практичну можливість оскаржити діяння, які становлять утручання в її права (справа «Bellet v. France», заява № 23805/94, рішення ЄСПЛ від 04.12.1995, § 36). 
За приписами ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу, зокрема до свого житла. Органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною першою ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Приписами ч. 2 ст. 386 ЦК України врегульовано, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, а бо з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статтею 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб і будь-ким шляхом, який власник уважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20.10.2021 у справі № 306/1966/17 (провадження № 61-10161св20), яку суд, відповідно до приписів ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. 
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Недоліки вирішення місцевим судом даного спору носять характер формальних міркувань та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення. 
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтується на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362, грн (а.с.134) слід покласти на апелянта-відповідача Перечинську міську раду Закарпатської області.
Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Перечинської міської ради Закарпатської області залишити без задоволення.

Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 лютого 2022 року.

Суддя-доповідачка 

Судді