ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року	  м. Одеса	Справа № 923/316/21	
Південно-західний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатир К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі - Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:
від позивача: Яценко Г.В., Яценко М.М. 
від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні  в м. Одесі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення господарського суду Херсонської області від 05.10.2021, суддя в І інстанції Закурін М.К., повний текст якого складено 06.10.2021 в м. Херсоні
у справі № 923/316/21
за позовом:  ОСОБА_1 
до Садівничого товариства “Славутич” Міжгосподарського агроторгівельного підприємства “Славутич”
про визнання дій голови правління протиправними та стягнення моральної шкоди у сумі 200000 грн.,
ВСТАНОВИВ:
          
                    У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася господарського суду Херсонської області з позовом до Садівничого товариства “Славутич” Міжгосподарського агроторгівельного підприємства “Славутич” (далі - СТ “Славутич”) та з урахуванням заяви про уточнення та збільшення позовних вимог від 10.08.2021 просила визнати дії голови правління СТ “Славутич” Медведь Петра Григоровича щодо від`єднання садової ділянки № 5 в СТ “Славутич” від загальної електромережі протиправними та стягнути моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.
                    Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка є землекористувачем земельної ділянки № 5, яка знаходиться у межах СТ “Славутич”, та членом СТ “Славутич”, що підтверджується членською книжкою. У вересні 2020 року та 20.02.2021 без належного повідомлення голова правління СТ “Славутич” ОСОБА_2 здійснив від`єднання електричного дроту від садової ділянки № 5, який з`єднував її із загальною електромережею товариства. Посилаючись на те, що дії голови правління СТ “Славутич” щодо відключення її ділянки від електропостачання є незаконними та такими, що не відповідають статуту СТ “Славутич” та положенням пунктів 34 та 35 Правил користування електричною енергією, та, окрім того, завдали їй моральної шкоди, оскільки вона постійно знаходиться у стресовому стані, хвилюючись щодо схоронності свого майна, яке знаходиться під дією охоронної системи, та можливого виходу із ладу обладнання, яке повинно бути постійно ввімкнено в електромережу, зазнає душевних страждань від свавілля органу владних повноважень по відношенню до неї та членів її сім`ї, у зв`язку з чим в родині відбуваються сварки та суперечки, позивачка просила задовольнити позов.
                    Садівниче товариство “Славутич” не визнало позов і просило закрити провадження у справі посилаючись на те, що розгляд позовної заяви ОСОБА_1 не можна розглядати за правилами ГПК України, оскільки позивачка звертаючись до господарського суду ставить за мету визнати існування між нею та СТ «Славутич» корпоративних відносин і в такий спосіб спробувати легалізувати незаконно придбане нею нерухоме майно – земельну ділянку та садовий будинок АДРЕСА_1 на території Товариства.
                    Рішенням господарського суду Херсонської області від 05.10.2021 провадження у справі в частині вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 200000 грн. закрито. Роз`яснено ОСОБА_1 , що спір в частині вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 200 000 грн. належить до юрисдикції  загального суду. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.
                    Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд свої висновки мотивував тим, що 05.09.2020 правління Товариства прийняло рішення про відключення ОСОБА_1 від електропостачання, а тому подальші дії голови Товариства були направленні на виконання такого рішення. На час розгляду справи в суді це рішення є діючим. Відтак, належним та ефективним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 , як члена кооперативу, при порушенні її права стосовно надання послуг (постачання електроенергії) Товариством, є оспорювання відповідного рішення правління Товариства, а не оспорювання дій голови Товариства, які були направленні на виконання цього рішення. Суд зазначив, що визнанням протиправними дій голови Товариства по відключенню від постачання електроенергії у минулому при фактичному постачанню на час розгляду справи в суді, не досягається відновлення  порушених прав позивачки, а тому обраний нею спосіб захисту не є ефективним. Позивачка оспорює дії, які існували в минулому, але визнання таких дій протиправними не забезпечує відновлення відповідних прав на майбутнє, оскільки існує рішення правління Товариства про відповідне відключення. Згідно з частиною 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог, тобто застосовує принцип диспозитивності господарського судочинстві. Цей принцип означає, що суд не вправі виходити за межі заявлених вимог, тобто предмета спору. У зв`язку з цим, суд позбавлений права та можливості для відновлення прав ОСОБА_1 виходити за межі обраного нею способу захисту та вирішувати питання законності прийнятого правлінням Товариства рішення про відмову у наданні послуг з постачання електроенергії. За таких обставин, позовні вимоги щодо визнання дій голови Товариства протиправними є необґрунтованими.                    Закриваючи провадження у справі в частині вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 200000 грн. суд виходив із того, що частина 2 статті 4 ГПК України надає право фізичним особам, які не є підприємцями, звертатися до господарського суду лише у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду. У свою чергу, положеннями статті 20 ГПК України визначена предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, до якої віднесені справи у спорах, що виникають з корпоративних правовідносин (у тому числі за участю фізичних осіб). Проте, спір про стягнення моральної шкоди не є корпоративним, а є майновим, тому стосовно такого спору діють загальні правила суб`єктної юрисдикції. Відповідно до частини 1 статті 4 та частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Отже, спір у частині стягнення моральної шкоди, який виник між ОСОБА_1 та Товариством, належить до юрисдикції загальних судів, а тому провадження у справі в цій частині підлягає закриттю відповідно до пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.
                    Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
                    Скаржник вважає оскаржуване рішення винесеним з неповним дослідженням всіх обставин справи та з порушенням матеріального і процесуального законодавства.
                    В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник вказує те, що судом першої інстанції при прийнятті рішення помилково визначено дійсність рішення зборів членів правління Товариства від 05.09.2020 станом на лютий 2021р. та не надано належної правової оцінки діям голови товариства щодо відповідності законодавчим нормам винесення на розгляд зборів членів правління питання про підстави відключення дачної ділянки № 5; належного доведення до члена товариства ОСОБА_1 змісту прийнятих рішень з метою надання можливості останній оскаржити дані рішення; по відключенню дачної ділянки № 5 від загальної електромережі у лютому 2021 року поза межами строку, встановленого у рішенні правління від 05.09.2020 року та прийняттям обов`язкових платежів за спожиту електроенергію після відновлення електропостачання у вересні 2020 року. Суд під час прийняття рішення взагалі не досліджував питання щодо правомірності дій голови товариства по відключенню від загальної електромережі дачної ділянки № 5 з урахуванням відсутності належного повідомлення члена товариства про намір здійснити дане відключення.
                    Апелянт вважає безпідставним прийняте рішення про закриття провадження у справі щодо стягнення моральної шкоди, так як вимога позивача про відшкодування моральної шкоди нерозривно пов`язана саме у зв`язку із порушенням відповідачем її корпоративного права. Відповідно до положень ст.225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
                    З урахуванням викладених обставин, апелянт вважає, що суд першої інстанції поверхнево розглянув справу, без надання оцінки всім аргументам позивача, і як наслідок прийняв необґрунтоване та незаконне рішення.
                    Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги сторони в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте відповідач не скористався наданим законом правом на участь свого представника в засіданні суду. 
Оскільки частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника відповідача за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12.02.2017 року між громадянкою ОСОБА_3 (продавець) та громадянкою ОСОБА_1 (покупець) у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу садової ділянки, згідно з п.п. 1, 2, 4 якого продавець передає у власність покупця садову ділянку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, а покупець приймає у власність садову ділянку з відповідними господарськими будівлями та спорудами та зобов`язується сплатити за неї визначену цим договором грошову суму; садова ділянка з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що відчужується за цим договором під номером п`ять, знаходиться в садовому товаристві «Славутич» в районі с. Садово Білозерського району м. Херсона; відповідно до земельного плану садового товариства «Славутич» садова ділянка складає близько 0,06 соток.
Частиною 1 ст. 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Згідно з ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.
Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Отже, оскільки договір купівлі-продажу садової ділянки від 12.02.2017, укладений між громадянкою ОСОБА_3 (продавець) та громадянкою ОСОБА_1 (покупець), нотаріально не посвідчений, він є нікчемним та не створив ніяких юридичних наслідків.
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6508448932020 від 28.09.2020, земельна ділянка, що належала ОСОБА_3 , площею 0,0635 га має кадастровий номер 6520386000:03:001:0724.
12.02.2017 року ОСОБА_1 подала голові садівничого товариства «Славутич» заяву, в якій просила прийняти її в члени садівничого товариства як користувача садової ділянки АДРЕСА_1 .  
12.02.2017 року садівниче товариство «Славутич» видало ОСОБА_1 членську книжку садовода на ділянку № 5, зі змісту якої вбачається, що починаючи з 12.02.2017 року і по теперішній час позивачка сплачувала товариству вступні, членські та інші цільові внески та здійснювала оплату за користування водою й електроенергією.
Отже, позивачка є членом вказаного товариства згідно з членською книжкою садовода, виданою 12.02.2017р. 
Відповідно до п.п. 1.1, 1.8 статуту садівничого товариства «Славутич», затвердженого рішенням загальних зборів членів товариства, протокол № 4 від 23.11.2019, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин,  Товариство є громадською неприбутковою організацією, здійснює свою діяльність на принципах добровільності, самоврядності, вільного вибору території діяльності, рівності перед законом, відсутності майнового інтересу її членів, прозорості, відкритості та публічності, не має на меті одержання доходів та наступного розподілу його серед членів Товариства.
Пунктом 2.1 статуту визначено, що основною метою Товариства є здійснення та захист прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема, економічних, соціальних, культурних, екологічних та інших потреб та інтересів членів Товариства через сприяння створенню умов для використання ділянок для вирощування фруктів, ягід, овочів та іншої сільськогосподарської продукції, для проживання та відпочинку членів Товариства та їх сімей.          
Згідно з п.п. 3.2, 3.3, 3.7 статуту членами Товариства можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, які досягли 18 років, підтримують мету (цілі) і завдання Товариства. Прийом до членів Товариства здійснюється на підставі письмової заяви вступника. Заява вступника розглядається правлінням, яке приймає рішення у відповідності із статутом Товариства у місячний термін. Член Товариства з моменту його прийняття отримує членську книжку Товариства, зразок якої затверджується правлінням Товариства.
Пунктом 4.1 статуту визначено, що члени Товариства мають право, зокрема, користуватися сумісною загальною власність, що є власністю Товариства; оскаржувати рішення, дії, бездіяльність керівних органів Товариства, подавати заяви, заперечення і скарги на прийняті ними рішення до Правління та вимагати їх розгляд на загальних зборах. 
Органами управління Товариства є загальні збори членів Товариства, Правління, Голова Товариства, Ревізійна комісія (пункт 5.1 статуту).
Загальні збори членів Товариства є вищим органом Товариства, який вправі приймати рішення з будь-яких питань його діяльності, в тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції правління (пункт 5.2 статуту).
Згідно з п. 5.11 статуту правління Товариства є керівним органом Товариства на період між загальними зборами та виконує функції з управління його поточною, організаційною діяльністю.
Правління підзвітне загальним зборам і організовує виконання їх рішень; Правління дії від імені Товариства в межах, передбачених статутом, внутрішніми документами та чинним законодавством (пункт 5.12 статуту).
Згідно з п. 5.13 статуту Головою Правління є Голова Товариства.
До компетенції правління відноситься, зокрема, здійснення окремих функцій щодо управління майном за рішенням загальних зборів (пункт 5.15.5. статуту).
Усі питання, що входять до компетенції Правління, вирішуються колегіально на засіданнях правління (пункт 5.17. статуту).
Рішення Правління вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало  більшість складу Правління (пункт 5.19. статуту).
Згідно з п. 5.20 статуту, голова Товариства здійснює оперативне управління справами, майном та коштами Товариства в межах, встановлених статутом, загальними зборами та Правлінням і в межах своєї компетенції і повноважень забезпечує виконання їх рішень.
Відповідно до п.п. 5.22.1, 5.22.8 статуту, голова Товариства, зокрема, діє від імені Товариства без довіреності та представляє його у стосунках з іншими особами. Вирішує інші питання діяльності Товариства відповідно до мети (цілей) і основних завдань його діяльності, віднесені до його компетенції внутрішніми документами Товариства та даним статутом, приймає з цих питань будь-які інші рішення або виконує будь-які інші дії, крім тих, що відносяться до компетенції інших органів управління Товариства.
Рішення, дії, бездіяльність керівних органів Товариства можуть бути оскаржені членом Товариства (пункт 7.1. статуту).
Скарги на рішення, дії, бездіяльність Голови Товариства можуть бути подані до Правління Товариства або винесені на розгляд загальних зборів (пункт 7.2. статуту).
Правління на найближчому засіданні зобов`язане розглянути скаргу і прийняти рішення, щодо якого повідомити особу, яка подала скаргу (пункт 7.3. статуту).
Якщо Правління вирішить, що рішення щодо скарги виходитиме за межі його повноважень, воно передає скаргу та матеріали на розгляд загальних зборів (пункт 7.4. статуту).
У разі незгоди із рішенням Правління щодо скарги, або інші рішення, дії бездіяльність Правління Товариства вони можуть бути оскаржені до загальних зборів (пункт 7.5 статуту).
Загальні збори на найближчих зборах зобов`язані розглянути скаргу та прийняти рішення (пункт 7.6. статуту).
На загальних зборах членів садівничого товариства «Славутич» було прийнято рішення, оформлене протоколом № 4 від 23.11.2019, обрати Головою правління ОСОБА_2 
05.09.2020 правління СТ «Славутич» прийняло рішення, в якому зазначено, що до вирішення питання законності визначення власності на ділянку, на якій мешкає ОСОБА_1 , і законності перебування у складі кооперативу СТ «Славутич» правлінням прийнято рішення про те, що кооператив СТ «Славутич» не має права забезпечувати ОСОБА_1 електроенергією, так як кооператив не є комерційною організацією і не може надавати електроенергію не членам кооперативу. Так як згідно з протоколом загальних зборів членів кооперативу СТ «Славутич» від 27.06.2020 ОСОБА_1 не надала документи, що підтверджують право власності на ділянку і законність перебування у складі СТ «Славутич», правлінням прийнято рішення здійснити відключення ділянки ОСОБА_1 від енергопостачання протягом 5 робочих днів з моменту проведення зборів членів правління СТ «Славутич».
Посилаючись на те, що у вересні 2020 року без належного повідомлення голова правління СТ “Славутич” ОСОБА_2 здійснив від`єднання електричного дроту від садової ділянки № 5, який з`єднував її із загальною електромережею товариства, і вважаючи такі дії голови правління СТ “Славутич” щодо відключення її ділянки від електропостачання незаконними та такими, що не відповідають статуту СТ “Славутич” та положенням пунктів 34 та 35 Правил користування електричною енергією, позивачка звернулася до господарського суду з даним позовом.
За змістом положень статті 167 ГК України корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Стаття 55 ГК України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.
Господарською діяльністю у Господарському кодексі України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (стаття 3).
За способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу стаття 63 ГК України відносить кооперативні підприємства до корпоративних, а за формою власності - до підприємств колективної власності.
Корпоративне підприємство характеризується тим, що утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.
Підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників) (стаття 93 ГК України).
Кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших законодавчих актів (стаття 94 ГК України).
Зазначені норми кореспондуються із нормами статей 83, 85, 86 ЦК України, згідно з положеннями яких юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.
Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначається Законом України "Про кооперацію".
За змістом положень статей 2, 6, 9 Закону України "Про кооперацію" кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.
Обслуговуючий кооператив це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку (статті 2, 23 Закону України "Про кооперацію").
Таким чином, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.
Згідно з положеннями статті 12 Закону України "Про кооперацію" основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.
За змістом наведених норм корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами.
Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.
Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі   №   509/577/18, від 01.10.2019 у справі   №   910/7554/18, від 17.12.2019   №   904/4887/18.
Таким чином, враховуючи зазначену правову позицію,  колегія суддів приходить до висновку про те, що спір у даній справі виник з корпоративних відносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.
За змістом частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Разом з тим відповідно до частин першої, другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Юрисдикція господарських судів визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України, за змістом, зокрема, пунктів 1, 3, 4, частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; 
Положення статті 20 цього Кодексу передбачають визначення юрисдикції господарських судів у справі як за суб`єктним, так і за предметним критерієм. Отже, визначення юрисдикції цієї справи залежить від змісту права, на захист якого позивачка подала позов як учасник господарської організації (СК «ВЕСНА») у зв`язку із порушенням (на думку позивачки) її корпоративних прав.
Відповідно до приписів частини першої статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав. Участь у товаристві майном і узгодження між учасниками спільного управління ним наділяє учасника корпоративними правами, а тому відносини щодо цих прав мають характер корпоративних правовідносин (частина третя статті 167 Господарського кодексу України).
Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи.
За змістом положень статті 4, частини першої статті 20 Господарського кодексу України та статті 167 Господарського кодексу України сторонами корпоративного спору є або юридична особа та її учасник (засновник, акціонер, член), або учасники юридичної особи, які володіють корпоративними правами, у тому числі учасник, який вибув.
Як вже було зазначено вище, згідно з положеннями статті 12 Закону України "Про кооперацію" основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.
Звертаючись до господарського суду з цим позовом ОСОБА_1 вказує про порушення її корпоративних прав як члена СТ «Славутич» на безпечне користування своєю ділянкою і садовим будинком та здоровий відпочинок внаслідок допущених протиправних дій керівництва садівничого товариства щодо від`єднання садової ділянки № 5 в СТ «Славутич» від загальної електромережі, всупереч меті створення та предмету діяльності останнього. 
Судом установлено, що відповідно до статутних положень СТ «Славутич», Товариство є громадською неприбутковою організацією, здійснює свою діяльність на принципах добровільності, самоврядності, вільного вибору території діяльності, рівності перед законом, відсутності майнового інтересу її членів, прозорості, відкритості та публічності, не має на меті одержання доходів та наступного розподілу його серед членів Товариства. Основною метою Товариства є здійснення та захист прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема, економічних, соціальних, культурних, екологічних та інших потреб та інтересів членів Товариства через сприяння створенню умов для використання ділянок для вирощування фруктів, ягід, овочів та іншої сільськогосподарської продукції, для проживання та відпочинку членів Товариства та їх сімей (п.п. 1.1, 1.8, 2.1 статуту).
Якщо учасник господарської організації обґрунтовує позовні вимоги про визнання протиправними дій керівництва юридичної особи щодо від`єднання садової ділянки від загальної електромережі порушенням своїх корпоративних прав, то такий спір є спором про право управління господарською організацією, користування послугами цієї організації та щодо діяльності такої організації, має ознаки корпоративного і належить до юрисдикції господарських судів.
Отже, якщо учасник юридичної особи обґрунтовує позовні вимоги порушенням корпоративних прав такого учасника, то цей спір є спором про право управління юридичною особою і належить до юрисдикції господарських судів незалежно від того, чи є сторонами у справі фізичні особи. При цьому вирішення питання про наявність чи відсутність такого порушення та відповідно підстав для задоволення позову з`ясовується судами під час розгляду справи по суті позовних вимог (наведений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 квітня 2019 року у справі № 916/1295/18 (провадження № 12-4гс19)).
Таким чином, з огляду на суб`єктний склад учасників спору, предмет і підставу позову, а також характер спірних правовідносин колегія суддів вважає, що   заявлені позовні вимоги підлягають розгляду за правилами господарського судочинства, оскільки цей спір має ознаки корпоративного.
Наведеним спростовуються викладені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача, що спірні правовідносини між ОСОБА_1 та СТ «Славутич» взагалі не є корпоративними і не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, тому провадження у справі повинно бути закрито на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання протиправними дій голови правління СТ “Славутич” Медведь П.Г. щодо від`єднання садової ділянки № 5 в СТ “Славутич” від загальної електромережі, місцевий господарський суд свої висновки мотивував тим, що 05.09.2020 правління Товариства прийняло рішення про відключення ОСОБА_1 від електропостачання, а тому подальші дії голови Товариства були направленні на виконання такого рішення. На час розгляду справи в суді це рішення є діючим. Відтак, належним та ефективним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 , як члена кооперативу, при порушенні її права стосовно надання послуг (постачання електроенергії) Товариством, є оспорювання відповідного рішення правління Товариства, а не оспорювання дій голови Товариства, які були направленні на виконання цього рішення. Суд зазначив, що визнанням протиправними дій голови Товариства по відключенню від постачання електроенергії у минулому при фактичному постачанню на час розгляду справи в суді, не досягається відновлення  порушених прав позивачки, а тому обраний нею спосіб захисту не є ефективним. Позивачка оспорює дії, які існували в минулому, але визнання таких дій протиправними не забезпечує відновлення відповідних прав на майбутнє, оскільки існує рішення правління Товариства про відповідне відключення. Згідно з частиною 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог, тобто застосовує принцип диспозитивності господарського судочинстві. Цей принцип означає, що суд не вправі виходити за межі заявлених вимог, тобто предмета спору. У зв`язку з цим, суд позбавлений права та можливості для відновлення прав ОСОБА_1 виходити за межі обраного нею способу захисту та вирішувати питання законності прийнятого правлінням Товариства рішення про відмову у наданні послуг з постачання електроенергії. За таких обставин, позовні вимоги щодо визнання дій голови Товариства протиправними є необґрунтованими.          Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком місцевого суду про відмову у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в цій частині, з огляду на таке.
Колегія суддів враховує, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України, який не є вичерпним.
За змістом п. 10 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Отже захист порушених прав – це передбачені законом, договором чи визначені судом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання чи оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, з`ясовує, чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. 
Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу (ч. 2 ст. 45 ГПК України). 
При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (наведену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем чи прокурором способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (наведену правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі №902/377/19).
Крім того, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі №910/16979/17 виклала правовий висновок про те, що законом не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав або інтересів, як визнання незаконною бездіяльності суб`єкта цивільних правовідносин, адже задоволення відповідної вимоги не здатне призвести до захисту прав, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів. Тому, встановлення певних обставин не є належним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин.
Як вбачається висновок Верховного Суду про неналежність такого способу захисту цивільних прав як визнання незаконною бездіяльності суб`єкта цивільних правовідносин, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 910/16979/17 та враховується судом апеляційної інстанції при ухваленні у цій справі рішення щодо визнання протиправними дій голови правління садівничого товариства «Славутич», є загальним, стосується усіх суб`єктів цивільних правовідносин, а тому має враховуватися судами при з`ясуванні відповідно до наведених вище висновків Верховного Суду обставин можливості поновлення/захисту порушеного права у такий спосіб. 
Таким чином, обраний позивачкою спосіб захисту свого права шляхом визнання протиправними дій голови правління СТ “Славутич” Медведь Петра Григоровича щодо від`єднання садової ділянки № 5 в СТ “Славутич” від загальної електромережі є неналежним та неефективним способам захисту порушеного права, не забезпечує реального захисту порушеного права, оскільки у будь-якому випадку не призведе до його поновлення через наявність заперечень відповідача, що унеможливлює задоволення позову в цій частині.
З огляду на встановлену судом апеляційної інстанції обставину обрання позивачкою неналежного способу захисту права та охоронюваного законом інтересу в цій частині, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині, колегія суддів не вважає доцільним досліджувати інші доводи позивачки, викладені нею в обґрунтування вимог позовної заяви. 
Водночас, колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 200 000 грн.
Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Отже, учасниками спору щодо стягнення моральної шкоди є фізична (або юридична) особа, якій завдана шкода, та особа, яка завдала такої шкоди.
Безпосередньо юрисдикційна компетенція суду стосовно розгляду спору про стягнення моральної шкоди залежить від суб`єктного складу учасників.
Зокрема, частина 2 статті 4 ГПК України надає право фізичним особам, які не є підприємцями, звертатися до господарського суду лише у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду.
У свою чергу, положеннями статті 20 ГПК України визначена предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, до якої віднесені справи у спорах, що виникають з корпоративних правовідносин (у тому числі за участю фізичних осіб).
Проте, спір про стягнення моральної шкоди не є корпоративним, а є майновим, тому стосовно такого спору діють загальні правила суб`єктної юрисдикції.
Відповідно до частини 1 статті 4 та частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, спір в частині стягнення моральної шкоди, який виник між ОСОБА_1 та СТ «Славутич», належить до юрисдикції загальних судів, а тому провадження у справі в цій частині підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України, згідно з якою господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
За таких обставин господарський суд дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання протиправними дій голови правління СТ “Славутич” Медведь П.Г. щодо від`єднання садової ділянки № 5 в СТ “Славутич” від загальної електромережі та закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 200 000 грн.
За змістом статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому безпредметне посилання скаржника  в цій частині не приймається до уваги.
Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 7905 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Херсонської області від 05 жовтня 2021 у справі № 923/316/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повна постанова складена 17.02.2022.

Головуючий  суддя:                                                            Бєляновський В.В.

Судді:                                                                                     Богатир К.В.                                 

                                                                                                                                                                                                                                                                Філінюк І.Г.